КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/9890/2022 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Сліпченка О.І., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України. Просила стягнути з Державного бюджету України кошті в сумі 7 527,81 грн, які складаються з 3% річних на загальну суму 1 851,81 грн та інфляційні втрати в розмірі 5 676,00 грн, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року, яке набрало законної сили 03.04.2020 року, стягнуто із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на її користь 60 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди (справа № 733/1230/19), судом видано виконавчий лист у справі, який нею направлено на виконання до Державної казначейської служби України, згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» судове рішення у вказаній справі виконано 14.07.2021 року та вона отримала грошові кошти.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовувала тим, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачці присуджених рішенням суду грошових коштів, тому вважає, що у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних.

Також доводи апеляційної скарги мотивувала зокрема тим, що відсутність бюджетного фінансування у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача, у встановлений апеляційним судом строк, не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що неможливо застосувати норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, що передбачено ст. 625 ЦПК України, також застосував ч. 4 ст. Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та зазначив про відсутність факту порушення прав позивача з боку відповідача.

Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивачка звертаючись до суду із позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, свої позовні вимоги обґрунтовувала статтею 56 Конституції України, статтями 625, 1173 ЦК України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Судом встановлено, що рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2019 року, яке набрало законної сили 03 червня 2020 року, стягнуто із Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України 60 000 грн у відшкодування моральної шкоди (справа № 733/1230/19).

На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист, який позивачкою направлено на виконання до Державної казначейської служби України.

До Державної казначейської служби пакет документів по справі № 733/1230/19 надійшов 30 квітня 2020 року та зареєстрований за № Т-11-1565. Таким чином, виконавчий лист знаходився в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030 з 30 квітня 2020 року.

Встановлено, що Державна казначейська служби України листом № 5-11-11/8507 від 18.05.2020 р. повідомила ОСОБА_2 про те, що відповідно пункту 8 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 р., її заяву про пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого 15.04.2020 р. Ічнянським районним судом Чернігівської області у справі № 733/1230/19, зареєстровано в казначействі 30.04.2020 р. за № Т-11-1565 та прийнято до виконання за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (а.с. 21).

В подальшому, згідно виписки з карткового рахунку АТ КБ «ПриватБанк» судове рішення по вказаній справі виконано 14 липня 2021 року та позивачка отримала грошові кошти.

Як вбачається з матеріалів справи, тримісячний строк виконання виконавчого листа по вказаній справі і рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2019 року сплив 04 липня 2020 року, тому рішення суду виконано з порушенням строків його виконання та строк несвоєчасного виконання рішення суду становить 376 днів.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, виходячи із наступного.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (частина друга статті 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплаченого відшкодування.

Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних апеляційна скарга не містить.

Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Висновки апеляційного суду при перегляді рішення суду першої інстанції враховують висновки Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у подібній справі № 757/21050/16-ц, та в постанові від 06 липня 2020 року в справі № 522/16531/17.

Відтак, апеляційний суд вважає, що Державною казначейською службою України прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу присуджених коштів, тому вважає що у позивачки виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних.

Таким чином суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, не повно встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, не належно оцінив докази у їх сукупності, не застосував практики Верховного Суду та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право ОСОБА_1 було порушено.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , стягнення з Державного бюджету України на її користь суму у розмірі 7527,81 грн, які складаються з 3 % річних на загальну суму 1851,81 грн та інфляційних втрат в розмірі 5676 грн, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 7527,81 грн, яка складається з 3 % річних на загальну суму 1851,81 грн та інфляційних втрат в розмірі 5676 грн, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «30» листопада 2022 року.

Головуючийсуддя Л. П. Сушко

Судді О. І. Сліпченко

В. І. Олійник