АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року

м. Чернівці

справа № 726/1298/21

провадження 822/702,726,761/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Владичана А.І., Одинака О.О.,

за участю секретаря Скулеби А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року, додаткове рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року та на ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Мілінчук С.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат на утримання квартири.

Посилалася на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період із 26 лютого 2000 року по 14 квітня 2020 року. За період шлюбу позивачкою, в інтересах сім`ї, було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначену квартиру було придбано на підставі договору іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 27 червня 2007 року, який було укладено між позивачкою та Чернівецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному будівництву». За умовами договору іпотеки квартири, а саме, п.1.1. позивачці надано кредит на будівництво вказаної квартири в сумі 141 322 гривень, термін повернення - 19 лютого 2026 року. Погашення даного кредиту здійснювалось самостійно позивачкою, шляхом щоквартальних платежів, відповідач участі в погашенні зазначеного кредиту не брав.

Зазначає, що кредитні кошти, отримані за кредитним договором, використані в інтересах сім`ї, є спільним борговим зобов`язанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим слід здійснити поділ таких боргових зобов`язань, у рівних частках, між позивачкою та відповідачем.

Розрахунок суми зобов`язань за цим кредитним договором, щоквартального платежу та суми відсотків користування ним, починаючи з 01 січня 2020 року по 19 грудня 2026року, складає 1 702 гривні 67 коп. - щоквартального платежу, загальна сума становить 47 674 гривні 76 коп. Таким чином, вартість 1/2 частини зобов`язання складає 23 837 гривень 38 коп.

Окрім того, у позивачки та відповідача були особисті заощадження в сумі 10 000 доларів США, які відповідач привласнив, без відома позивачки. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України вважає, що їй належить 1/2 частина особистих заощаджень, що складає 5 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, станом на 05 серпня 2021 року, складає 134 550 гривень.

Також, під час шлюбу, позивачкою та відповідачем було придбано автомобіль марки DAEWOO, модель Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який був оформлений на відповідача.

Згідно зі звітом № 1842 про незалежну оцінку КТЗ - легкового автомобіля, марки DAEWOO, модель Nexia, його ринкова вартість на дату оцінки становить 93 069 гривень, а вартість 1/2 частини автомобіля складає 46 534 гривень 50 коп.

Крім того, відповідач не брав участі в утриманні квартири. Всі комунальні платежі здійснювалися одноособово позивачкою. За період з 01 лютого 2020 року по 01 серпня 2021 року позивачкою здійснено оплату комунальних послуг на суму 21 230 гривень 47 коп. Таким чином, вартість 1/2 частини комунальних послуг становить 10 615 гривень 39 коп.

Просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя легковий автомобіль марки DAEWOO, модель Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ), 2007 року випуску; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частин від ринкової вартості автомобіля в сумі 46 534 гривні 50 копійок; витрати щодо оплати комунальних послуг в сумі 10 615 гривень 39 копійок; витрати, пов`язані з виплатою за кредитним договором у сумі 23 837 гривень копійок; 1/2 частини особистих заощаджень, що складає 134 550 гривень. Вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат на утримання квартири задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини від ринкової вартості автомобіля марки DAEWOO, модель Nexia у розмірі, 19 137 гривень 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини витрат, пов`язаних із виплатою за кредитним договором, у розмірі 21078 гривень 05 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини витрат, пов`язаних із оплатою житлово-комунальних послуг, у розмірі 588 гривень 91 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 408 гривень 04 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про стягнення 1/2 частини витрат, пов`язаних із виплатою за кредитним договором, у розмірі 21078 гривень 05 коп мотивовано тим, що кредитні кошти були отримані позивачкою у період шлюбу та використані на придбання житла в інтересах сім`ї, а тому підлягаює стягненню з відповідача половина вказаних витрат.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 Ѕ частини від ринкової вартості автомобіля в розмірі 46 534 гривні 50 коп. суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторонами за час шлюбу було придбано спірний автомобіль, який відповідно до ч.1 ст.61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачка має право на грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення 1/2 частини спільних заощаджень, суд мотивував своє рішення тим, що позивачкою не доведено існування таких заощаджень.

Частково задовольняючи позовні вимоги позивачки про стягнення 1/2 частини витрат, пов`язаних із оплатою житлово-комунальних послуг, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що сторони у справі не заперечували часткову сплату відповідачем житлово-комунальних послуг, однак позивачка не надала суду доказів про те, що відповідач не брав участі в таких витратах з 01 лютого 2020 року. А тому суд дійшов висновку, що саме з 22 квітня 2021 року підлягає стягненню 1/2 частина витрат, пов`язаних із оплатою житлово-комунальних послуг, що складає 588 гривень 91 коп.

Додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 21280 гривень 87 коп та частину витрат, понесених на проведення автотоварознавчої експертизи, у розмірі 620 гривень.

Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року заяву ОСОБА_3 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено без розгляду.

Суд першої інстанції виходив з того, що заява позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу подана з порушенням строку, встановленого частиною 8 статті 141 ЦПК України, що є підставою для залишення її без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : 1/2 частини від ринкової вартості автомобіля у розмірі 19 137 гривень 50 коп; 1/2 частини витрат, пов`язаних із виплатою за кредитним договором, у розмірі 21078 гривень 05 коп; 1/2 частини витрат, пов`язаних із оплатою житлово- комунальних послуг, у розмірі 588 гривень 91 коп. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути: 1/2 частини витрат по сплаті коштів за кредитним договором, у розмірі 25 335 гривень 55 коп; Ѕ частини ринкової вартості автомобіля у розмірі 46 534 гривні 50 коп; 1/2 частини витрат, пов`язаних із оплатою житлово-комунальних послуг, у розмірі 10 615 гривень 39 коп; 1/2 особистих заощаджень, що складає 134 550 гривень.

Також просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з позивачки 3000 гривень витрат на професійну правничу допомогу, а також скасувати ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року та направити справу для продовження розгляду.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апелянт у своїх апеляційних скаргах посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також неповним зясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2020 року про розірвання шлюбу, є доказом того, що саме з цього часу відповідач перестав сплачувати частину коштів за кредитним договором та нести витрати, пов`язаниі із оплатою житлово-комунальних послуг. Також вказує на те, що свідки, а саме, син сторін, підтвердив факт наявності особистих заощаджень у розмірі 10 000 доларів США. Суд першої інстанції при ухваленні ріщення помилково взяв до уваги висновок експерта № 195 від 26 серпня 2021 року.

Апелянт зазначає, що при ухваленні додаткового рішення суду ОСОБА_1 та її предстаник ОСОБА_3 не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду заяви ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення та були позбавлені можливості надати свої пояснення. Суд також не звернув увагу, що розмір судових витрат не відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України та не є співмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Апеляційна скарга на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2022 року мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що 27 червня 2022 року ОСОБА_1 подала до суду заяву, в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, в межах п`ятиденного строку з дня отримання по повного тексту судового рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав до суду відзиви на апеляційні скарги, на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року, додаткове рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року та на ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року. Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилається на те, що аргументи апелянта, викладені в апеляційних скаргах, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 лютого 2000 року.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

02 лютого 2010 року ОСОБА_2 набув у власність автомобіль марки DAEWOO, модель Nexia, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Відповідно до договору № 74 про інвестування в будівництво житла від 21 червня 2006 року МПП фірма «Атлас» в особі директора ОСОБА_5 , який діє на підставі статуту та ОСОБА_1 , уклали догорів про інвенстування та будівництво житла.

Згідно з кредитною угодою №174 від 27 червня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит на будівництво (реконструкцію) житла за адресою: АДРЕСА_2 , в сумі 141322 гривень.

ОСОБА_1 сплатила повну вартість квартири АДРЕСА_1 в сумі 219841 гривень 92 коп.

Згідно з копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16412900 від 25 жовтня 2007 року та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17 вересня 2007 року, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 вересня 2007 року № 674/16, ОСОБА_1 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 29 жовтня 2021 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року слід залишити без задоволення.

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

У статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18).

Щодо стягнення витрат, пов`язаних із виплатою за кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), усуваючи законодавчий недолік, погодилася із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що:

«інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Отже, встановивши, що кошти були позичені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суду необхідно дослідити лише факт чи майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до договору № 74 про інвестування в будівництво житла від 21 червня 2006 року МПП фірма «Атлас в особі директора Каліненка В.Т, який діє на підставі статуту та ОСОБА_1 уклали договір про інвенстування та будівництво житла.

ОСОБА_1 сплатила повну вартість квартири АДРЕСА_1 в сумі 219841 гривень 92 коп і заборгованості перед МППФ «Атлас» не має, вказане встановлено рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 29 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили (а.с.226 т.1).

Згідно з кредитною угодою №174 від 27 червня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит на будівництво (реконструкцію) житла за адресою: АДРЕСА_2 в сумі 141322 гривеь, терміном до 19 грудня 2026 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитні кошти були отримані позивачкою, у період шлюбу, у інтересах сім`ї та використані на потреби сім`ї, а саме, на придбання житла. За таких умов, кредитні зобов`язання сторін є спільними та входять до спільного обсягу відповідальності перед кредитором.

Відповідно до довідки Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву № 94 від 16 травня 2022 року, залишок непогашеної заборгованості за пільговим безвідсотковим кредитом станом на 01 січня 2020 року складав 50 671 гривню 10 коп.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини витрат зі сплати коштів за кредитним договором, які на 01 січня 2020 року становлять 25 335 гривень 55 коп, але не обгрунтувала чому саме із вказаної дати просить стягнути вказані кошти, а тому суд першої інстанції, враховуючи всі належні та допустимі докази, дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню половина грошових коштів у розмірі 21078 гривень 05 коп., які не були виплачені відповідачем, починаючи з квітня 2021 року.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2020 року, яким розірвано шлюб між сторонами, зазначаючи, що воно є доказом того, що саме з цього часу відповідач перестав сплачувати частину коштів за кредитним договором, оскільки вказаним рішенням суду встановлено лише факт розпаду сім`ї. Інших обставин, які б свідчили про те, що відповідач перестав сплачувати частину коштів за кредитним договором саме, з січня 2020 року не встановлено.

Щодо стягнення Ѕ частини вартості автомобіля

Рішення суду першої інстанції у вказаній частині мотивовано тим, що сторонами за час шлюбу було придбано спірний автомобіль, який відповідно до ч.1 ст.61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивачка має право на грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_2 відчужив спірний автомобіль, який є спільною власністю подружжя, без письмової згоди ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що відповідач, у порушення вимог ст. 68 СК України, розпорядився спільним сумісним майном, без згоди позивачки, після припинення сімейних відносин, але до розірвання шлюбу продав транспортний засіб поза волею ОСОБА_1 .

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що кошти отримані ним за договором купівлі-продажу були витрачені в інтересах сім`ї, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належну позивачці 1/2 частку у праві власності на це майно.

Відповідачем надано суду висновок експерта № 195 від 26 серпня 2021 року, де ринкову вартість автомобіля визначено у розмірі 38275 гривень, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ринкова вартість автомобіля становить 38275 гривень і тому саме ця сума підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково взяв до уваги висновок експерта № 195 від 26 серпня 2021 року, а не звіт № 1842 про оцінку КТЗ, є безпідставним з огляду на таке.

Статтею 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Разом із цим відповідно до п.56 НС №1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Отже, виходячи з наведених норм, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

До схожих за змістом висновків дійшов ВС у постановах від 19.12.2019 у справі №211/2171/15, від 1.10.2020 у справі №2-2394/10, від 15.10.2020 у справі №917/628/17.

Як вбачаєть зі звіту № 1842 про оцінку КТЗ, оцінювачем ОСОБА_6 не оглядався транспортний засіб, а тому вказаний звіт не може бути належним та допустимим доказом про ринкову вартість спірного автомобіля.

Щодо стягнення Ѕ частини особистих заощаджень.

У позовній заяві позивачка, посилалась на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачем заощадили кошти у розмірі 10 000 доларів США, просила стягнути з відповідача на її користь Ѕ частини грошових коштів.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами наявності спільних готівкових коштів у розмірі 10 000 доларів США.

Щодо стягнення 1/2 частини витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд стягнути 1/2 частини витрат на оплату житлово-комунальних послуг, за період з 01 лютого 2020 року по 01 серпня 2021 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки позивачка не надала суду доказів на спростування показань відповідача про те, що останній перестав сплачувати за такі послуги з 22 квітня 2021 року, а тому саме, з цієї дати і до 01 серпня 2021 року, підлягає стягненню з відповідача Ѕ частини витрат за житлово-комунальні послуги.

Апеляційний суд погоджується їз вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказані норми встановлюють правові наслідки виконання солідарного обов`язку одним із боржників. Такий боржник набуває права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці ( інше може бути встановлено договором або законом) за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

При реалізації боржником, який виконав солідарний обов`язок, права на зворотну вимогу відбувається трансформація (перетворення) зобов`язання, а саме основне солідарне зобов`язання перетворюється на регрес не часткове, а боржник, який виконав солідарний обов`язок за основним зобов`язанням, набуває статусу кредитора по відношенню до інших боржників за регресним зобов`язанням.

На підставі п. 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків» мешканці квартири, в яких проживає два і більше співвласники, розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

У разі доведеності одним зі співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Аналогічні за змістом правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16, від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15, від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17.

Отже, сторони, як співвласники квартири в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами не було укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а тому сторони несуть спільний обов`язок щодо утримання нерухомого майна відповідно до частки кожного з них у праві спільної власності.

З метою встановлення дійсних обставин у справі, а також визначення початку перебігу невиконання відповідачем свого зобов`язання, необхідним є підтвердити належними, допустимими та достатніми, у своїй сукупності, доказами час (чи період часу), з якого відповідач прострочив виконання своєї частини зобов`язаннь по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Оскільки сторони не заперечують, що відповідач частково ніс витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, а ОСОБА_1 не надала суду доказів на спростування показань відповідача про те, що останній перестав сплачувати за такі послуги з 22 квітня 2021 року, тому суд першої інстанії дійшов правильного висновку про стягнення Ѕ частини коштів з відповідача за житлово-комунальні послуги, за період 22 квітня по 01 серпня 2021 року.

Щодо посилання в апеляційній скарзі про те, що рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2020 року розірвання шлюбу сторін, є доказом того, що саме з цього часу відповідач прострочив виконання своєї частини зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг, є безпідставним.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 квітня 2020 року, яким між сторонами розірвано шлюб, встановлено лише факт розпаду сім`ї. Інших обставин, які б свідчили про несплату відповідачем житлово-комунальних послуг не встановлено.

Що ухвалення додаткового рішення суду

Додаткове рішення Садгірського районного суду Чернівецької області від 27 липня 2022 року вимогам ст.263 ЦПК України не відповідає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про представництво інтересів в цивільному процесі та надання правової допомоги №47 від 25 серпня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; актом про прийняття-передачі наданих послуг від 31 серпня 2021 року та від 05 липня 2022 року, всього надано послуг на загальну суму 26 250 гривень.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26 250 гривень є завищеними, належним чином не обґрунтованими.

Отже, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 15 000 гривень.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи висновок експерта № 195 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 26 серпня 2021 року.

Згідно з рахунком № 91 від 26 серпня 2021 року вартість послуги з проведення автотоварознавчої експертизи становить 1240 гривень.

Квитанцією № 59 від 26 серпня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 сплатив 1240 гривень за надання послуги з проведення автотоварознавчої експертизи на рахунок СТ «Західно-Українського Експертно-Консультативного Центру», зазначений в рахунку № № 91 від 26 серпня 2021 року.

Отже, за проведення автотоварознавчої експертизи ОСОБА_2 сплачено загальну суму в розмірі 1240 гривень.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як ОСОБА_2 надав докази сплати вартості експертизи, то відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути витрати за проведення автотоварознавчої експертизи.

Як убачається з матеріалів справи, у результаті розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 18,93 %, а витрати, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , становлять 1005 гривень 26 копійок (1240*81,07/100).

Щодо повідомлення про розгляд справи

Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка не є обов`язковою.

Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу.

Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Як убачається з матеріалів справи, в них відсутні докази про те, що суд першої інстанції надсилав судову повістку поштою рекомендованим листом із повідомленням про судове засідання, яке відбулося 27 липня 2022 року.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції на зазначені вище вимоги законодавства уваги не звернув, розглянув справу без належного повідомлення позивачки та її передставника, про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки відповідача в судове засідання не з`ясував.

З огляду на вказане судове рішення підлягає скасуванню з підстав, які зазначені в пункті 3 частини 3 статті 376 ЦПК України.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 704/435/19-ц.

Щодо ухвали Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2022 року.

Ухвала суду мотивована тим, що що клопотання представника позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу подана з порушенням строку, встановленого частиною 8 статті 141 ЦПК України, що є підставою для залишення її без розгляду.

Вказаний висновок суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 05 липня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат на утримання квартири задоволено частково.

Відповідно до протоколу судового засідання, позивачка та її представник були присутні в останньому судовому засіданні, в якому було ухвалено судове рішення по суті спору.

З тексту заяви позивачки від 27 червня 2022 року вбачається, що нею будуть подані у строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази про понесені судові витрати.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Згідно з положеннями частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи, що рішення суду ухвалено 07 липня 2022 року, строк для подачі доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, закінчувався 12 липня 2022 року, включно.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що заява про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу подана представником позивачки адвокатом Маковійчук К.Я. лише 18 липня 2022 року, тобто зі спливом строків, передбачених положеннями частини 8 статті 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, та, враховуючи те, що представником позивачки докази на підтвердження витрат на правничу допомогу були подані поза межами строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу без розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що з оскаржуваним рішенням позивачка та її представник ознайомились лише 12 липня 2022 року, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки, звертаючись із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу з пропуском встановленого законом строку, сторона позивачки не ставила питання про поновлення такого строку, що є підставою для залишення поданої заяви без розгляду відповідно до вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Також слід зазначити, що вступна та резолютивна частина рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 08 липня 2022 року. Отже, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 мали змогу ознайомитися з вказаним рішенням.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу, що підтверджується: договором про представництво інтересів в цивільному процесі та надання правової допомоги №47 від 25 серпня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; актом про прийняття-передачі наданих послуг від 12 вересня 2022 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 12 вересня 2022 року, актами про прийняття-передачі наданих послуг від 07 вересня 2022 року, квитанціями до прибуткового касового ордеру від 07 вересня 2022 року, всього надано послуг на загальну суму 14 250 гривень.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для відшкодування відповідачу витрати на професійну правничу допомогу, оскільки вони є фактично понесеними. Проте розмір таких витрат є завищеним.

Апеляційний суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, апеляційний суд вважає, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 250 гривень є завищеними, належним чином не обґрунтованими.

Отже, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 9 000 гривень.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене вище, апеляційні скарги на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року та на ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За таких обставин, апеляційна скарга на додаткове рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року року підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції-скасуванню та ухваленню нового судового рішення про часткове задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року, залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на додаткове рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року, задовольнити частково.

Додаткове рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 000 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 1005 гривень 26 копійок.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівці від 27 липня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9000 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 18 листопада 2022 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

А.І. Владичан