Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3307/20 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 21 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/3307/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Адамовича О.Й. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення надвірної вбиральні відповідачами, стягнути з відповідачів моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. та судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0550 га, кадастровий номер: :01:020:0020. По сусідству з нею, у житловому будинку АДРЕСА_2 , проживають відповідачі, які є власниками суміжної земельної ділянки. Вказала, що відповідачі розмістили свою дворову вбиральню з порушенням державних будівельних норм, санітарних умов таким чином, що вміст розливається по її земельній ділянці та є джерелом неприємного запаху, що створює їй перешкоди та незручності для нормального проживання та користування її власністю. Зазначила, що на її звернення перемістити вбиральню або ж привести до санітарних норм відповідачі не відреагували, її звернення до контролюючих органів результатів не дали, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Вказала, що неправомірними діями відповідачів їй завдано моральної шкоди, яка спричинена фізичними та моральними стражданнями, що призвели до негативних змін у її житті, відчуття приниження, постійні головні болі від смороду, негативні переживання, постійна нервова напруга, дискомфорт та емоційне виснаження, знижений та нестійкий настрій, порушення сну. Заподіяну моральну шкоду оцінила у розмірі 15000,00 грн.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в рівних частках по 700грн. 66 коп з кожного. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати за надану правничу допомогу в рівних частках по 664грн. 01коп. з кожного.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що надвірна вбиральня є об`єктом самочинного будівництва, що призвело до неправильної оцінки обставин справи. Вказує, що як підставу для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою було зазначено ряд порушень санітарних норм, будівельних норм і правил, на підтвердження чого були надані відповідні докази, що підтверджують факт того, що вбиральня побудована з істотними порушеннями, що призвело до порушення прав позивача. Також не погоджується із стягнутим судом першої інстанції розміром моральної шкоди. Вказує, що ОСОБА_1 є літньою людиною, яка все життя тяжко працювала, наразі отримує мінімальну пенсію, а тому земельна ділянка їй необхідна зокрема для вирощування овочевої розсади, яку вона реалізовує з метою отримання доходу. Крім того постійний сморід унеможливлює перебування на свіжому повітрі, що для неї є необхідним в силу стану здоров`я та віку. Також вказує, що із відповідачів підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі по 2 666, 67 грн з кожного.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проживає у житловому будинку за адресою АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0550 га, кадастровий номер: :01:020:0020, що віднесена до земель житлової та громадської забудови.

Власниками вказаної земельної ділянки є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, наданого на звернення Державної екологічної інспекції Поліського округу, відповідно до відомостей Державного земельного кадастру (а.с.18).

Із відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 в рівних частках, а саме по 1/3 (а.с.8-10).

16.08.2019 головним спеціалістом відділу державного екологічного нагляду (контролю) земельних ресурсів державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Поліського округу Мельником А.М. здійснено відбір проб ґрунту для встановлення ймовірного забруднення земельної ділянки площею 1,8 кв.м., про що складений відповідний акт обстеження земельної ділянки та (а.с.12-13).

Із протоколу №13/19/1 від 28.08.2019 Державної екологічної інспекції Поліського округу про вимірювання показників складу та властивості ґрунтів вбачається, що за адресою АДРЕСА_5 виявлено перевищення вмісту амонію у відібраних пробах, що свідчить про забруднення ґрунту фекаліями (а.с. 14).

На звернення позивача Державною екологічною інспекцією Поліського округу листом було повідомлено, що спеціалістами Державної екологічної інспекції Поліського округу в межах повноважень проведено обстеження земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0020 та встановлено, що з вбиральні яка знаходиться на суміжній земельній ділянці витікають нечистоти. Відповідно до протоколу №13/19/1 вимірювань показників складу та властивостей ґрунтів проведеними інструментально-лабораторними вимірюваннями виявлено перевищення вмісту амонію у відібраних пробах, що свідчить забруднення ґрунту фекаліями. За забруднення вище зазначеної земельної ділянки Державної екологічної інспекції Поліського округу розраховано шкоду, заподіяну власникам земельної ділянки, яка становить 337,23 грн. Розрахунок здійснено відповідно до наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 04 квітня 2007 року №149, зареєстровано в Мінюсті України 25 квітня 2007 року за номером 422/13689 (а.с.20-21,22).

09.10.2019 було здійснено комісійний виїзд для візуального обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_3 у складі спеціалістів Департаменту містобудування та земельних ресурсів із залученням фахівців Житомирського міського управління Держпродспоживслужби в Житомирській області з фотофіксацією та складено відповідний акт (візуального обстеження), з якого вбачається, що на момент візуального обстеження ділянки, власник житлового будинку, користувач земельної ділянки по АДРЕСА_4 був відсутній, але доступ до надвірної вбиральні було забезпечено квартиронаймачем. Під час візуального обстеження земельної ділянки встановлено, що земельна ділянка площею 0,0550 га по АДРЕСА_3 перебуває у власності громадян. Дворова вбиральня сусідів розташована по межі земельної ділянки на відстані приблизно 12 метрів від стін житлового будинку АДРЕСА_2 . Взявши до уваги лист державної екологічної інспекції Поліського округу від 27.09.2019 щодо забруднення земельної ділянки по АДРЕСА_4 вбачається, що при влаштуванні вигрібної ями дворової вбиральні не застосовані конструкції, що запобігають фільтрації фекальних стоків у ґрунт. В свою чергу, це призвело до забруднення ґрунту та розповсюдженню неприємного запаху. Відповідно до вимог п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» допустима відстань від житлового будинку до дворової вбиральні - 20м (таблиця 6.7). Крім того, комісією при огляді встановлено розташування будівлі (сарай) по АДРЕСА_6 , яка також встановлена по межі земельної ділянки. Для розв`язання спірних питань між власниками/користувачами земельних ділянок застосовується положення Земельного кодексу України, зокрема ст. 103 цього кодексу Зміст добросусідства власники та користувачі земельних ділянок зобов`язуються обирати такі способи їх використання, за яких власникам, користувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (в тому числі затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до вимог пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 Планування та забудова територій, при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1.0 м. При цьому, має бути забезпечене виконання необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть попаданню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок, або взаємоузгоджене водовідведення, згідно з вимогами державним будівельних норм (а.с.24-25).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено можливість застосування такої крайньої міри як знесення споруди, і що позивачем використано не усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, в т.ч за порушення будівельних норм. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про знесення об`єкту нерухомого майна суд вважав необґрунтованими та відмовив в задоволенні позову в цій частині. Суд першої інстанції частково задовольнив вимогу про стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача 5000грн на відшкодування моральної шкоди, врахувавши, що відповідачами через неналежний догляд за своєю власністю (туалетом) порушено право власності позивача шляхом створення перешкод у користуванні земельною ділянкою (витік нечистот, неприємний запах), в результаті чого позивач тривалий час зазнає душевних страждань, постійного хвилювання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив з того, що в задоволені вимоги про знесення туалету відмовлено, щодо стягнення моральної шкоди позов задоволено частково, а тому присудив до стягнення з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі пропорційно розміру задоволених вимог 1992,03грн. в рівних частинах з кожного із співвласників (відповідачів), а саме по 664,01грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Нормами статей 386, 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позову щодо знесення туалету, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що позивачем не доведено чіткого місця розташування вбиральні, її адреси, не надано жодних доказів щодо звернення до відповідних державних органів у сфері містобудівної діяльності щодо наявності самочинного будівництва, не використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції навів норми ст. 376 ЦПК України, проте зазначив, що позивачем не надано доказів, що туалет збудований самочинно і на момент будівництва порушено будівельні норми. При цьому, суд виходив з того, що згідно відомостей з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, складовою частиною об`єкта не рухомого майна за адресою АДРЕСА_4 є туалет літ. «У».

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі є співвласниками будинку АДРЕСА_7 . кожен.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками своїх частин будинку на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 22.03.2019 та від 27.08.2012 відповідно, а ОСОБА_4 згідно договору дарування від 05.09.2005 (а.с.9-10).

У будинку АДРЕСА_2 проживає лише ОСОБА_3 . Інші співвласники ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зазначеному будинку не проживають.

Доказів того коли зведено будинок та вбиральню та ким саме матеріали справи не містять.

З матеріалів справи та пояснень сторони позивача вбачається, що будинки АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 зведені у 1980-х роках (а.с.32-33) і упродовж такого тривалого терміну позивач не пред`являла претензій до сусідів щодо знесення дворової вбиральні.

Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N127 господарські (допоміжні) будівлі (сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, сміттєзбірники тощо) та споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) підлягають технічній інвентаризації в складі основної будівлі.

Згідно з пунктом 3.2. розділу 3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до абзацу другого пункту 3.1. Розділу ІІІ Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно з п.6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 7 червня 2017 року №406 відносяться, зокрема, вбиральні.

Відповідно до ДБН порядок розміщення господарських будівель та споруд, передбачає, що вигрібні ями дворових вбиралень повинні бути виконані з конструкцій, що запобігають фільтрації фекальних стоків у ґрунт.

Позивачкою не доведено того, що усунення перешкод у користуванні її земельною ділянкою можливе лише єдиним шляхом - знесення дворової вбиральні відповідачів та, що саме такий захід буде співмірним з інтересами обох сторін, оскільки такий захід, як знесення споруди, що розташована на земельній ділянці, належній відповідачам є крайньою мірою.

Зміст позовної заяви не містить чіткого визначення місця розташування вбиральні. В акті спеціалістів Департаменту містобудування та земельних ресурсів від 09.10.2019 зазначено, що дворова вбиральня розташована на відстані приблизно 12 метрів від стін житлового будинку АДРЕСА_2 , тобто від стін житлового будинку відповідачів.

Проте, на якій відстані вбиральня розміщена до будинку позивача матеріали справи не містять. Клопотань про призначення експертизи під час розгляду справи позивачем не заявлялось.

На підтвердження порушення своїх прав позивачем надано акти та листи Державної екологічної інспекції Поліського округу, однак колегія суддів не вважає ці докази достатнім для підтвердження наявності порушення прав позивача для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення надвірної вбиральні відповідачами.

Окрім того із Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №763048 (а.с.34) вбачається, що позивач є співвласником земельної ділянки у частці 0,0401га, а ОСОБА_6 у частці 0,0149га, а тому на чию саме частину земельної ділянки відбувається проникнення нечистот із туалету, позивачем не доведено.

Встановивши, що при вирішенні спору позивачем не було використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення відповідачів до відповідальності, зокрема відсутні належні та допустимі докази щодо неможливості здійснення перебудови вбиральні відповідно до державних будівельних норм і правил, санітарних норм, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині знесення надвірної вбиральні відповідачами.

Разом з тим, місцевим судом враховано, що відповідачами через неналежний догляд за своєю власністю (туалетом) порушено право власності позивача шляхом створення перешкод у користуванні земельною ділянкою (витік нечистот, неприємний запах) в результаті чого заподіяно позивачу моральну шкоду, яку суд обгрунтовано оцінив у 5000грн.

При цьому суд правильно застосував норми матеріального права, а саме ст.23, 1167 ЦК України, роз`яснення, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Суд врахував душевні страждання та хвилювання позивача, а при визначення розміру моральної шкоди керувався вимогами розумності і справедливості.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що стягнення моральної шкоди не відновлює порушених прав позивача, не можуть бути враховані, оскільки, з огляду на вище наведене, знесення надвірної вбиральні є передчасною вимогою, позаяк позивачем не використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Щодо витрат на правничу допомогу, то в апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що витрати на правничу допомогу в розмірі 1992,03грн. є значно меншими, ніж було очікувано здійснити позивачем у зв`язку з розглядом цієї справи (8000грн), що призвело до порушень прав останньої у відшкодуванні їй витрат на правничу допомогу у повному обсязі.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, оскільки суд першої інстанції правильно застосував і навів в рішенні суду норми процесуального права, правильно встановив фактичні обставини справи і з урахуванням складності справи, наданих послуг, ціною позову, обсягу задоволених позовних вимог дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача 1992,03грн. витрат на правничу допомогу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.11.2022.

Головуючий Судді