КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1119/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С.,

по цивільній справі № 752/10164/21за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, -

встановила:

У квітні 2021 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» - (далі КП) звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 19 097,32 грн. за період з 01 липня 2016 року по 01 лютого 2021 року, інфляційних витрат у розмірі 2 477,77 грн. та 3% річних у розмірі 971,72 грн..

Позовні вимоги обґрунтовуючи, зокрема, тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 , ввійшов до державного житлового фонду, був віднесений до комунальної власності територіальної громади м. Києва та переданий до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться на балансі та обслуговуванні у КП.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , проте свій обов`язок по оплаті витрат на утримання будинку й прибудинкової території не виконує належним чином, внаслідок чого останнім за оспорюваний період рахується заборгованість. Оскільки у добровільному порядку відповідач не сплачує виниклу заборгованість, КП звернулось до суду за захистом права, яке вважає порушеним, та просило стягнути заборгованість за надані послуги з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України, а також судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій задоволено.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив суд скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, тим, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру 06 січня 2021 року з моменту отримання Ѕ частини в якості дару та отримання Ѕ її частини в якості спадщини, а отже вимоги до відповідача як власника квартири є хибними, та такими що не відповідають дійсності та вимогам матеріального права.

Також відповідач не погоджуючись з доводами суду в частині застосування строків позовної давності, оскільки відповідачем сума боргу не визнавалась, та сплачувалась в повному обсязі лише після набуття права власності на квартиру в цілому.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 віднесений до комунальної власності територіальної громади міста Києва та переданий до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації на підставі рішень Голосіївського районної в місті Києві ради 41 сесії V скликання від 19 жовтня 2010 року № 41/10 та Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва.

Відповідно до копії договорів, вбачається, що позивачем на протязі 2016 -2021 років зокрема здійснювалися роботи щодо проведення профілактичних дезінфекційних робіт (дератизація та дезінсекція); надання послуг з вивезення побутових відходів; щодо надання послуг дислокації; проведення робіт з дератизації та дезінсекції; надання послуг з обробки даних; постачання електричної енергії; про закупівлю електричної енергії; про повне технічне обслуговування ліфтів (том 1 а.с.58-175).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з встановленого факту надання послуг позивачем в той час як відповідач протягом всього часу надання таких послуг (будучи співвласником Ѕ частини квартири на підставі договору дарування та Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом) не відмовлявся від їх надання та не надав доказів щодо надання послуг неналежної якості відповідно до порядку визначеного Законом України «Про житлово-комунальні послуги», що б давало підстави для звільнення від їх оплати. Зазначаючи, що зі смертю іншого боржника (співвласника) зобов`язання щодо повернення входять до складу спадщини. Також дослідивши розрахунок заборгованості, наданий позивачем, суд встановив, що за період з липня 2016 року по січень 2021 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 (квартира АДРЕСА_1 ) було здійснено загалом 2 оплати за отримані послуги: у листопада 2016 року -236,06 грн., та у червні 2018 року - 2700 грн. Відтак, суд вважав, проведену оплату як таку, що усвідомлювалась платником, а саме платою за попередній час, що є підставою для переривання строку позовної давності.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині посилань відповідача на те, що він набув права власності на спірну квартиру лише з 06 січня 2021 року тобто з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно моменту, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 246725482 від 03 березня2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є :

власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини квартири, серія та номер: 2-2518, виданого 28 грудня 2005 року державним нотаріусом Сімнадцятої Київської державної нотаріальної контори Мінерт А.О.,

та 1/2 частини квартири за цією адресою - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 січня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк О.С. Державна реєстрація проведена державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк О.С.

ОСОБА_1 зареєстрований у оспорюваній квартирі з 01 серпня 1996 року (а.с. 178).

Не вчинення власником нерухомого майна дії щодо його реєстрації не є підставою для припинення права власності на таке майно відповідно, і закон не визначає строки реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що проведення державної реєстрації права власності 06 січня 2021 року не означає, що відповідач набув право власності на квартиру з вказаної дати. Тобто квартира АДРЕСА_1 стала належати відповідачу на підставі договору дарування частини квартири від 28 грудня 2005 року.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із ч. ч. 1,2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.-

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження -№ 61-26462св18) та від 19 серпня 2020року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвлісники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими.

Утримання будинків і прибудинкових територій полягає у забезпеченні експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року).

Отже, витрати на утримання будинку та прибудинкової території є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності.

Згідно із положеннями ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. З ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача - оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Вказане визначено також ст. ст. 12, 13 Закону України «Про житлово- комунальні послуги», котрий набрав чинності 10 грудня 2017 року і введений в дію з 01 травня 2019 року.

Тобто, відповідач будучи власником 1/2 частини квартири саме з 28 грудня 2005 року відповідно до вимог закону мав на рівні з іншими власниками квартири брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Не можуть бути підставою для скасування прийнятого судового рішення доводи апеляційної скарги в частині того, що при звернені з позовом, позивач жодної вимоги до відповідача в якості спадкоємця в надісланій заяві, на яку відповідач вчасно надав свої заперечення не надавав. Внаслідок чого відповідач розуміючи, що у позивача відсутні правові підстави, в межах заявлених позовних вимог, для задоволення позову, не надав суду доказів ненадання послуг належної якості, відповідно до порядку, визначеному Законом України «Про житлово-комунальні послуги». А саме мав право надати свої неодноразові звернення до позивача щодо ремонту даху та відшкодування збитків які спричинені залиттям квартири через атмосферні опади. У відповідності до висновку ТОВ «Експерт ІН» оцінка матеріальних збитків нанесених внаслідок залиття приміщень квартири АДРЕСА_1 становить 20 472 грн.

Так як у відповідності до положень ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відтак, правове обґрунтування рішення суду здійснено судом у відповідності до наданих сторонами в ході розгляду справи доказів та пояснень позивачем на підтвердження заявлених вимог, та відповідачем на їх спростування.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам викладеним відповідачем в відзиві до позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст.368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя - доповідач:

Судді: