печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Музика В. П.

справа № 757/43147/16-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»

відповідач 2: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, -

представник позивача - адвокат Пальоха В. Г.

представник відповідача 2 - адвокат Сапегін В. В.

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просить стягнути із Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (далі - ПрАТ «Страхова група «ТАС») на користь ОСОБА_1 15 164, 00 грн у відшкодування витрат, понесених ним на лікування, 758, 20 грн у рахунок часткового відшкодування завданої йому моральної шкоди, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 161 779, 84 грн у відшкодування завданої йому матеріальної шкоди, 199 241, 80 грн у рахунок часткового відшкодування завданої йому моральної шкоди, стягнути із відповідачів на користь позивача судовий збір пропорційно стягнутого відшкодування.

В обґрунтування позову зазначено, що 04 вересня 2013 року приблизно о 16 годині 00 хвилин в м. Києві на перехресті бульвару Лесі Українки, вулиць Кіківідзе та Бастіонної відбулось зіткнення автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , з мотоциклом «KAWASAKI XZ 600», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та з мотоциклом «SUZUKI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла «KAWASAKI XZ 600», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №1628/е від 01.11.2013 року.

Вказує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу було спричинено матеріальну та моральну шкоди, яку він оцінює в 176 943, 84 грн та 200 000, 00 грн.

Так, в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди позивач ОСОБА_1 оримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого скалкового перелому правої стегневої кістки у дистальній третині діафізу (зі зміщенням уламків); закритого скалкового перелому нижньої третини правої стегневої кістки; закритого скалкового перелому основи і п`ясткової кістки правої кисті (зі зміщенням уламків); виву лівої гомілки; перелому нижнього полюсу лівого надколінника; пошкодження хрестоподібних зв`язок лівого колінного суглоба.

Позивач ОСОБА_1 витратив на лікування 15 164,00 гривень, що підтверджується фіскальними чеками та іншими фінансовими документами.

Крім цього, зазнав значних механічних пошкоджень належний позивачу ОСОБА_1 мотоцикл «KAWASAKI ZX 600», реєстраційний номер НОМЕР_4 , внаслідок чого його відновлювальний ремонт є економічно недоцільним.

Експертним автотоварознавчим дослідженням з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, проведеного судовим експертом-автотоварознавцем Коваль І.М. 23 жовтня 2013 року, встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику мотоцикла «KAWASAKI ZX 600» реєстраційний номер НОМЕР_4 , в результаті його пошкодження в ДТП, складає 54 007,10 грн.

Зазначає, що крім цього, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди були знищені речі ОСОБА_1 на загальну суму 19 018,00 грн.

Вважає, що порушення відповідачем ОСОБА_2 п. 8.7.3. (з), п. 10.1 Правил дорожнього руху України призвело до зіткнення керованого ним автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», НОМЕР_1 , з мотоциклом «KAWASAKI ZX 600» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , а тому перебуває у прямому причинному зв`язку з його наслідками, а отже матеріальна та моральна шкода, що спричинена позивачу підлягає стягненню із відповідачів, що стало підставою для звернення до суду із вказним позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2016 року для розгляду вищевказаної справи визначено суддю ОСОБА_6 (а.с. 1, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2016 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання у справі (а.с. 93, т. 1).

Копію ухвали від 23.12.2016 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачам було направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 94, т. 1).

31.03.2017 року надійшло клопотання представника відповідача 2 - адвоката Сапегіна В. В. про залишення позовної заяви без розгляду з підстав ч. 4 п. 1 ст. 207 ЦПК України, разом з тим в клопотанні зазначено, що позовна заява не відповідає вимогам п. 2 ст 119 ЦПК України (у редакції ЦПК України, яка діяла на момент зверенення до суду із позовом) (а.с. 98-120, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 19.05.2017 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків, протягом 5 днів з дня отримання позивачем ухвали (а.с. 131, т. 1).

22.05.2017 року надійшла заява представника позивача - адвоката Пальохи В. Г. про усунення недоліків позовної заяви (а.с. 137-145, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання у справі (а.с.148, т. 1).

Копію ухвали від 31.07.2017 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачам було направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 149, т. 1).

05.10.2017 року відповідачем 2 ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 року (а.с. 152-156).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.12.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 31.07.2017 року залишено без змін (а.с. 186, т. 1).

11.04.2018 року надійшло клопотання представника відповідача 2 - адвоката Сапегіна В. В. про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст. 175, 177 ЦПК України (а.с. 193-195, т. 1).

12.10.2017 року надішло клопотання представника позивача - адвоката Пальохи В. Г. про долучення до справи доказів, а саме протоколу допиту свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_3 , просив допитати вказаних свідків у судовому засіданні (а.с. 1-10, т. 2).

12.10.2017 року надішли клопотання представника позивача - адвоката Пальохи В. Г. про долучення до справи доказів (а.с. 13-20, т. 2).

11.04.2018 року від представника відповідача 2 ОСОБА_2 - адвоката Сапегіна В. В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що відсутні правові підстави для цивільно-правової відповідальності відповідача 2 за завдану майнову чи моральну шкоду у даній дорожньо-транспортній пригоді, оскільки його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не доведена, провадження у справі закрито. Також позивачем не надано документального підтвердження понесених позивачем збитків, а моральна шкода не обґрунтована (а.с. 196-234, т. 1).

11.04.2018 року надійшли письмові пояснення відповідача 2 ОСОБА_2 , у яких зазначено, що позивачем не обґрунтовано матеріальні та моральні збитки, а додані до позову документи не підтверджують факт заподіяння моральної шкоди позивачу, щодо ушкоджень здоров?я позивача, то діагноз непідтверджений та необґрунтований (а.с. 238-240, т. 1).

27.08.2018 року надійшли доповнення до відзиву відповідача 2 ОСОБА_2 , у яких зазначено, що позивач не звернувся до страховика відповідача 2 ОСОБА_2 - ПрАТ «Страхова група «ТАС» протягом встановленого строку із заявою про виплату страхової виплати, тим самим пропустив строк для отримання вказаної виплати, а отже пропущення позивачем із власної бездіяльності встановленого строку для звернення до страховика, не покладає обов?язку на відповідача 2 ОСОБА_2 відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в повному обсязі (а.с. 20-36, т. 2).

12.05.2021 року надійшов відзив відповідача 1 ПрАТ «Страхова група «ТАС», у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у ньому. Зокрема, у відзиві зазначено, що відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди відшкодовується винною особою. Так, кримінальне провадження щодо вказаної дорожньо-транспортної пригоди закрито у зв?язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, а водія ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, при цьому під час закриття провадження у даній справі вина водія та протиправність поведінки в діях водія не встановлювались. А отже, оскільки вина ОСОБА_2 не довенена, вказана шкода не підлягає стягненню із страховика (а.с. 92-102, т. 2).

Відповідно до розпорядження №376 від 21.10.2021 року, у зв`язку із смертю судді ОСОБА_6 вказану цивільну справу, було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України (а.с. 108-109, т. 2).

У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г. О. (а.с. 110-112, т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року позовну заяву прийнято до провадження судді, відкрито провадження у вказаній справі та вирішено, що справа буде розглядатись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а.с. 113, т. 2).

Копію ухвали від 21.10.2021 року було направлено на адреси сторін (а.с. 114, т. 2).

Відповідачі своїм правом подати відзив на позов не скористались. 28.12.2021 року до суду повернулись зворотні повідомлення, відповідно до яких відповідач 1 отримав ухвалу від 21.10.2021 року - 24.12.2021 року (а.с. 119, т. 2), відповідач 2 - 24.12.2021 року (а.с. 118, т. 2).

Відповідно рекомендованого повідомлення позивач отримав ухвалу від 21.10.2021 року 13.12.2021 року (а.с. 120, т. 2).

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

За ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи.

24.12.2021 року від представника відповідача 2 ОСОБА_2 - адвоката Сапегіна В. В. надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін (а.с. 122-125, т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача 2 ОСОБА_2 - адвоката Сапегіна В. В. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін - відмовлено (а.с. 126, т. 2).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.01.2022 року в задоволенні клопотання представника позивача про допит свідків у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - відмовлено (а.с. 128, т. 2).

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 04 вересня 2013 року приблизно о 16 годині 00 хвилин в м. Києві на перехресті бульвару Лесі Українки, вулиць Кіківідзе та Бастіонної відбулось зіткнення автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , з мотоциклом «KAWASAKI XZ 600», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та з мотоциклом «SUZUKI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1628/е від 01.11.2013 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та легкого тілесного ушкодження, які утворились 04.09.2013 року (а.с. 79-84, т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2017 року, справа №757/40139/16-к, звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв?язку з закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито. Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова група «ТАС» - залишено без розгляду (а.с. 20-21, т. 2).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.05.2017 року, справа №757/40139/16-к, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_1 - адвоката Пальохи В.Г. - залишено без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року, якою ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у з?язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закрито - без змін (а.с. 15-17, т. 2).

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв&apos;язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1166 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду с удами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року (зі змінами та доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній при чинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, для покладення відповідальності на заподіювача майнової та моральної шкоди необхідна сукупність таких обов`язкових умов: а) наявність шкоди; б) протиправність дій заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою; г) вина у заподіянні шкоди.

Диспозиція наведених норм покладає на позивача обов`язок доказати факт заподіяння шкоди відповідачем та її розмір.

Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України №6-183цс14 від 03 грудня 2014 року.

Таким чином деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди, за виключенням шкоди, зокрема завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки. Однак, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди при взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, надані позивачем в обґрунтування розміру шкоди, протиправності дій відповідача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_2 та завданою шкодою, вини ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

Закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею. Однак, презумпція невинуватості вимагає доведення вини відповідача за цивільним позовом. Оскільки при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності судом вина особи, яка притягується до відповідальності, не встановлюється.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 730/67/16-к визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення».

У Постанові у справі №455/229/17 від 11.11.2020 року Верховний Суд зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 Кримінального кодексу України, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть, якщо особа вину не визнає. КПК України не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи. Частиною 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, що й було зроблено судом. Лише такий підхід відповідає презумпції невинуватості особи - вину особи може бути встановлено лише обвинувальним Вироком суду, що набрав законної сили (ст. 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України, ч. 2 ст. 2 КК України). Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 17 КПК України, поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Вбачається, що в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 26.01.2017 року, про закриття кримінального провадження у справі №757/40139/16-к на підставі ст. 49 КК України суд не встановив вину ОСОБА_2 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Суд зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю трьох джерел підвищеної небезпеки, тому обов`язковою підставою для відшкодування шкоди має бути доведеність вини певної особи (водія) у спричинені дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, встановлення протиправності дій, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача 2 та завданою шкодою позивачу, вини відповідача 2, входить до предмету доказування при розгляді даної справи.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Отже, суд досліджує ті докази, які були долучені учасниками справи до матеріалів справи.

Вбачається, що в обґрунтування позовних вимог, зокрема в доведення виникнення деліктного зобов`язання, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача 2 та завданою шкодою позивачу, вини відповідача 2 у завданні шкоди здоров`ю та майну позивача, до матеріалів цивільної справи були долучені копія висновку судової автотехічної експертизи №164-ат від 14.04.2016 року, копію висновоку експерта проведеної судово-медичної експертизи по матеріалам досудового розслідування №1628/е від 01.11.2013 року та ухвалу про закриття кримінального провадження Печерського районного суду міста Києва від 26.01.2017 року, про закриття кримінального провадження у справі №757/40139/16-к, та докази щодо стосуються визначення вартості, завданих збитків позивачу. Будь-яких інших доказів, в підтвердження протиправності поведінки, причинного зв`язку та вини ОСОБА_2 в спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, зокрема тих, які стали підставою для складання обвинувального акта, до матеріалів цивільної справи позивачем не долучено.

Як вказувалося вище, презумпція невинуватості вимагає доведення вини відповідача за цивільним позовом. В даному випадку, з врахуванням того, що дорожньо-транспортна пригода сталася за участю трьох джерел підвищеної небезпеки, саме в межах цивільної справи позивач повинен довести, що дії відповідача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

При цьому, суд звертає увагу, що висновком судової автотехічної експертизи №164-ат від 14.04.2016 року, проведеної на виконання постанови старшого слідчого СВ Печерського УП ГУ НП у м. Києві від 16.02.2016 року, встановлено, що:

1. В даній дорожній ситуації, водій автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 повинен був керуватись вимогами пунктів: 8.7.3 (з), 10. 1 ПДР України.

2. В даній дорожній ситуації, експертом з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вбачаються невідповідності вимогами пунктів: 8.7.3 (з), 10. 1 ПДР України.

3. В даній дорожній ситуації, водій мотоцикла «KAWASAKI ZX 600», д.н.з. НОМЕР_4 , повинен був керуватись вимогами пункту 12.3 ПДР України.

4. В даній дорожній ситуації, експертом, з технічної точки зору, в діях водія мотоцикла «KAWASAKI ZX 600», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_1 невідповідностей вимогам пункту 12.3 ПДР України не вбачається.

5. в даній дорожній ситуації, водій мотоцикла «SUZUKI GSR 600», д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_3 , повинен був керуватися вимогами пункту 12.3 ПДР України.

6. В даній дорожній ситуації, експертом, з технічної точки зору, в діях водія мотоцикла «SUZUKI GSR 600», д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_3 , невідповідностей вимогам пункту 12.3 ПДР України не вбачається (а.с. 85-90, т. 1).

Разом з тим, відповідачем на заперечення вимог позову, долучено копію висновку судової автотехічної експертизи №521 від 09.12.2014 року, проведеної на виконання постанови старшого слідчого СВ Печерського УП ГУ НП у м. Києві від 18.09.2014 року, якою встановлено, що:

1. В ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 повинен був керуватись вимогами пункту 12.3 ПДР України.

2. В ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, в діях водія автомобіля «MITSUBISHI PAIERO SPORT», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , з технічної точки зору, експертом невідповідностей вимогам пункту 12.3 ПДР України не вбачається.

3,5. В ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водії мотоцикла «KAWASAKI ZX 600», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_1 та «SUZUKI GSR 600», д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_3 повинні були керуватись вимогами пунктів: 8.7.3 (е), 8.10 ПДР України.

4, 6. В ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, в діях водіїв мотоцикла «KAWASAKI ZX 600», д.н.з. НОМЕР_4 , ОСОБА_1 . Та «SUZUKI GSR 600», д.н.з. НОМЕР_5 , ОСОБА_3 , з технічної точки зору, експертом вбачаються невідповідності вимогам пунктам: 8.7.3 (е), 8.10 ПДР України (а.с. 212-220, т. 1)

А отже, суд критично ставиться до наданого позивачем висновку судової автотехічної експертизи №164-ат від 14.04.2016 року, та не може брати його за основу при встановленні причинного зв`язку між діями ОСОБА_2 та завданою шкодою позивачу, вини ОСОБА_2 у завданні шкоди здоров`ю та майну позивача.

Суд вважає, що долучені до матеріалів справи докази не доводять вказаних обставин.

Як вказувалося вище, суд дає оцінку документальним доказам, на які посилається сторона та які долучені до матеріалів справи, при цьому копії яких надіслані іншим учасникам процесу. В даному випадку позивачем не було долучено конкретних доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та які за доводами позивача підтверджують неправомірність дій відповідача, безпосередній причинний зв`язок та його вину.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з ПрАТ «Страхова група «ТАС» у відшкодування понесених витрат на лікування, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «MITSUBISHI PAIERO SPORT», д.н.з. НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ «Страхова група «ТАС» на підставі договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АВ 9302323 від 26.09.2012 року (а.с. 54, т. 1).

Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Разом з тим, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_2 у завданні шкоди здоров`ю позивача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_2 та завданою шкодою позивачу, вказана вимога не підлягає задоволенню.

Що стосується стягнення із відповідачів моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз`яснень, наданих у п.п. 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Таким чином, головною підставою відшкодування моральної шкоди, відповідно до норм цивільного законодавства, у даному випадку, є наявність причинного зв?язку між незаконними діями суб?єкта владних повноважень та ушкодженням здоровя позивача, причому суд повинен визнати дії органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобов?язаний довести, що ушкодження здоров?я сталися саме внаслідок таких дій, підтвердив це відповідними доказами. Ніяких доказів, які б це підтверджували, позивач не надав.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Так, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину відповідачів у завданні моральної шкоди позивачу, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та завданою моральної шкодою, а отже вказана вимога не підлягає задоволенню.

При цьому суд бере до уваги, що позивач, не зазначає, в чому саме полягає моральна шкода, завдана йому, а вимога про відшкодування моральної шкоди у такому розмірі не обґрунтована, суду не надано доказів, що підтверджують такі обставини.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову в цілому у зв?язку із недоведеністю позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України, Законом України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Прикінцевих положень ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України за веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/sud2606.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач 1: Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС», адреса: проспект Перемоги, 65, м. Київ, 03062, .

Відповідач 2: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Г.О.Матійчук