ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/2502/21 Номер провадження 22-ц/814/3476/22Головуючий у 1-й інстанції Семіряд І.В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., повний текст рішення складено - 23 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

24 лютого 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, у якому з врахуванням уточнень, просив суд стягнути з відповідача 3 704,10 грн., які складаються з: 41,24 грн. - основна сума заборгованість, 3 162,16 грн. - частка коштів від ефективності лічильника тепла на другому під`їзді, 8,12 грн. - інфляційні витрати, 3,30 грн. - три відсотки річних від основної заборгованості, 313,74 грн. - інфляційні витрати від частки збережених відповідачем грошей, 129,54 грн. - три відсотки річних від частки збереження відповідачем грошей, 25 грн. - банківський збір, 21 грн. - поштовий переказ.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі листа КП «ХТМ» №194 від 14.06.2016 р. мешканцями 2-го під`їзду по АДРЕСА_1 було прийнято рішення про встановлення лічильника теплової енергії на під`їзді у співвідношенні «за» - 77%. Відповідальною особою за проекти, узгодження, монтажні роботи, а також за збір коштів для цих робіт та розрахунки за виконані роботи, згідно рішення загальних зборів від 15.08.2010 р., був призначений ОСОБА_1 , який виконав свої обов`язки. Обов`язком мешканців квартир другого під`їзду було прийняття фінансової участі у виконанні робіт по придбанню та вводу в експлуатацію лічильника тепла в межах їх дольової участі, яка для трикімнатної квартири становить 41,24 грн. ОСОБА_3 не виконала зобов`язання. Рішенням зборів мешканців від 21.07.2018 р. прийнято рішення про обов`язкове проведення чергової перевірки з дольовою участю кожної з квартир у розмірі 70 грн. ОСОБА_3 була належним чином проінформована про витрати по черговій перевірці лічильна. Відповідач не здала грошові кошти. Оскільки позивач на встановлення лічильника тепла витратив до своєї обов`язкової частини в розмірі 447,47 грн. та 6 753,21 грн., що становить від загальної вартості лічильника 42,22%, тому позивач має право на частку у розмірі 42,22% від загальної суми заощадженої мешканцями другого під`їзду за рахунок експлуатації лічильника тепла на під`їзді. Позивач зазначає, що відповідач користується послугами лічильника тепла другого під`їзду, заощадила грошові кошти при сплаті за опалення у порівнянні з мешканцями квартир такої ж площі станом на 30.04.2021 р. у розмірі 3 162,16 грн. та продовжує заощаджувати гроші, не зробивши для цього відповідного вкладу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять відомостей про те, хто є власником зазначеної квартири. Позивачем не надано доказів того, що саме ОСОБА_3 є власником цієї квартири, мешкає у ній та повинна нести обов`язки, що покладаються на співвласників спільного майна. Як зазначено відповідачем у судовому засіданні, вона не є власником квартири, хоча і зареєстрована в ній. З відповідними клопотаннями про витребування доказів позивач до суду не звертався. Належних та допустимих доказів факту сплати позивачем саме за відповідача коштів, за стягненням яких він звернувся до суду, матеріали справи не містять. Довідка про витрату грошей, акт виконаних робіт, журнал отримання коштів для проведення перевірки, протокол проведення загальних зборів співвласників лічильника тепла, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці докази не свідчать про те, що позивачем сплачено кошти саме за відповідача та у її майнових інтересах. Акт виконаних робіт підтверджує лише сам факт того, що повірку лічильника виконано і сплачено, а протокол проведення загальних зборів свідчить про згоду певних непоіменованих мешканців під`їзду на проведення повірки лічильника. Довідка про витрату грошей та журнал отримання коштів складені особисто позивачем, а також вказана довідка підписана мешканцями будинку, проте, ці документи не є належними доказами боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 . Даних про наявність будь-яких зобов`язань відповідача особисто перед позивачем матеріали справи не містять, тому відсутні підстави для стягнення на користь позивача коштів за повірку лічильника тепла, коштів від ефективності лічильника тепла, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, а також витрат за пересилання кореспонденції. Враховуючи відсутність доказів безпідставного набуття відповідачем майна саме за рахунок позивача, тому не може бути застосовано й норми статей 1212, 1214 ЦК України. У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована, проживає, сплачує за комунальні послуги за кв. АДРЕСА_2 та є співвласником лічильника тепла і продовжує користуватися послугами лічильника тепла без достатніх правових підстав. Звертає увагу, що вузол обліку теплової енергії знаходиться на балансі споживачів, а не власників 2-го під`їзду. Споживачами комунальних послуг, в тому числі і теплової енергії, в кожній квартирі є не тільки власники, а і усі мешканці, які проживають в даній квартирі. Вважає, що не підписавши відповідний договір на проведення держперевірки лічильника тепла у 2018 р. та не сплативши свою частку коштів у розмірі 41,24 грн. згідно рішення загальних зборів від 21.07.2018 р. та на вимоги ст. 360 ЦК України і відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ОСОБА_3 з 01.09.2018 р. користується та продовжує користуватися послугами лічильника тепла на під`їзді відповідно до об`єктивних умов загальної ст. 1212 ЦК України без достатніх правових підстав за рахунок позивача, оскільки відокремити кв. АДРЕСА_3 від лічильника тепла в багатоквартирних будинках радянських часів технічно не можливо. Крім того, у зв`язку з порушенням виконання умов зобов`язання, вважає, що є підстави для стягнення з ОСОБА_3 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.01.2022 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (а.с. 112).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.02.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (а.с.114).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 03.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 115).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 23.11.2022 року, без повідомлення учасників справи (а.с. 116).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що нарахування за послуги з централізованого опалення мешканцям другого під`їзду житлового будинку АДРЕСА_1 проводяться за показаннями приладу обліку теплової енергії, встановленого та опломбованого 02 грудня 2010 року. Вузол обліку теплової енергії перебуває на балансі споживачів другого під`їзду. Зазначене підтверджується листом начальника Шевченківського філіалу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 05 липня 2016 року № К-153/07 (а.с. 11).

08.05.2018 виконано розпломбування приладу обліку опалення за адресою: АДРЕСА_1 , 2-й під`їзд на повірку, про що складено акт №51826 (а.с. 13).

З протоколу загальних зборів мешканців другого під`їзду будинку АДРЕСА_1 від 21.07.2018 року вбачається, що на зборах присутні 29 мешканців другого під`їзду, 5 мешканців інших під`їздів, які вирішили, враховуючи ефективність роботи лічильника тепла та економію грошових коштів, яка отримується від експлуатації за минулий період, схвалити проведення чергової державної повірки лічильника тепла у сумі 3 360 грн., з обов`язковою участю всіх квартир другого під`їзду та рівним розподілом суми по всі квартирам (а.с. 22).

Позивачем ОСОБА_1 надано до матеріалів справи копію журналу оплати за періодичну повірку лічильника тепла по під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_1 , який він складав. Відомості про сплату будь - яких сум ОСОБА_3 (після зміни прізвища ОСОБА_3 ) у журналі відсутні (а.с. 18, 20-21).

08.11.2018 р. виконано опломбування приладу обліку, що підтверджується актом огляду вузла обліку теплової енергії № 56457 (а.с. 12).

Суд першої інстанції встановив, що доказів того, що позивачем перераховані будь- які кошти за демонтаж, підготовку до повірки, технічний огляд, підготовку до монтажу та монтаж після повірки лічильника, суду не надано.

З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 09.03.2021 вбачається, що за адресою АДРЕСА_4 зареєстрована ОСОБА_3 (а.с. 37).

З висновку за результатами експлуатації лічильника теплової енергії в житловому будинку АДРЕСА_1 , 2 під`їзд від 19.05.2016 р. та розрахунку економічної ефективності за висновками експлуатації лічильника тепла при нарахуванні за послуги теплопостачання в житловому будинку при існуванні лічильника тепла на під`їзді № 2 і без нього на 1,3,4 під`їздах згідно з даними Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вбачається, що за період з 01.09.2018 р. по 31.01.2021 р. різниця у сплаті за опалення становить 114,122 гкал, на загальну суму 156 209,98 грн. (а.с. 14,15).

Згідно статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину, або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно з частиною 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що відповідач ОСОБА_3 безпідставно користується лічильником тепла на під`їзд, за повірку якого він сплатив власні кошти у розмірі 41,24 грн. замість відповідача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 3 704,10 грн., які складаються з: 41,24 грн. - основна сума заборгованість, 3 162,16 грн. - частка коштів від ефективності лічильника тепла на другому під`їзді, 8,12 грн. - інфляційні витрати, 3,30 грн. - три відсотки річних від основної заборгованості, 313,74 грн. - інфляційні витрати від частки збережених відповідачем грошей, 129,54 грн. - три відсотки річних від частки збереження відповідачем грошей, 25 грн. - банківський збір, 21 грн. - поштовий переказ.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, судом першої інстанції правильно враховано, що матеріали справи не містять інформації про те, хто саме є власником квартири АДРЕСА_2 , на підставі яких документів ОСОБА_3 використовує у вказаній квартирі площу 37 м 2.

Як вбачається з додатків апеляційної скарги, у вказаній квартирі для сплати за опалення відкрито два особистих рахунки згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.10.1992 року (а.с. 96).

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що не вбачається підстав для застосування до спірних правовідносин статті 360 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 є власником лічильника теплової енергії і тому повинна сплатити кошти за повірку даного лічильника, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_3 на час придбання та монтажу лічильника тепла на тепловому вузлі другого під`їзду буд. АДРЕСА_1 своєчасно сплатила свою частку коштів у 2010 році, ставши співвласником лічильника тепла, позивач ОСОБА_1 доказів на підтвердження таких доводів суду першої інстанції не надав.

Доводи апеляційної скарги фактично є доводами позовної заяви, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов