Провадження №2/592/454/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді Князєва В.Б., за участю секретаря судового засідання Грибиниченко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє як законний представник в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Тамара Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним і стягнення матеріальної та моральної шкоди,

установив:

Представник позивача ОСОБА_1 , яка діє як законний представник в інтересах ОСОБА_2 , - адвокат Бровко Р.М. звернувся до суду з позовом та вимоги мотивує тим, що 13 червня 2017р. між підопічним позивача та відповідачем було укладено договір дарування за реєстр. № 2139 житлового будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . З 2014-2015 рр у підопічного позивача ОСОБА_2 почали проявлятися ознаки різного роду психічних захворювань. Виникали проблеми з пам`яттю (амнезія), а також з упізнаванням друзів та знайомих. Фактично, ОСОБА_2 переставав забезпечувати свої життєві потреби на належному рівні. Після того, як у ОСОБА_2 померла матір в 2008 р., він залишився проживати один. За таких обставин, ОСОБА_2 почав частіше спілкуватися з матір`ю свого опікуна ОСОБА_1 та з іншими сусідами. Протягом 2015-2018р.р. психічний стан його погіршувався, так як психічні захворювання, які були наявні в ОСОБА_2 , прогресували. Він зовсім перестав орієнтуватися в часі, плутав дати, повністю перестав за собою доглядати. В цей період часу, а саме протягом 2015-2017р.р., сусіди стали помічати, що відповідач став часто з`являтися у домоволодінні ОСОБА_2 , яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_2 . Скориставшись таким безпорадним станом підопічного позивача, відповідач 13.06.2017 уклав з ОСОБА_2 оспорюваний договір дарування, на підставі якого відповідач набув у власність 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:024:0008 та 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд (тамбур, погріб, убиральня). Дане домоволодіння, що є предметом оспорюваного договору дарування, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Не бажаючи залишати людину в безпорадному стані, деякі сусіди почали доглядати за ОСОБА_2 , приносити їжу, купувати певні продукти харчування, тощо. У жовтні 2017р., члени квартального комітету звернулися до дільничного офіцера поліції з приводу вирішення питання щодо подальшого забезпечення доглядом ОСОБА_2 . За таких обставин та за наполяганням сусідів ОСОБА_1 прийняла рішення взяти опіку над ОСОБА_2 . Також у жовтні 2017 р. з`ясувалося, що у ОСОБА_2 відсутні документи, що посвідчують особу (паспорт та код), а також документи на домоволодіння в якому він проживав, за адресою: АДРЕСА_2 . Після звернення до Органу опіки та піклування з приводу встановлення опіки, а також вчинення інших формальностей, які передбачені законом, була подана заява до суду про визнання ОСОБА_2 недієздатним та призначення ОСОБА_1 опікуном. Рішенням суду у справі 592/7742/18 від 18.12.2018 було визнано недієздатним ОСОБА_2 та призначено опікуном ОСОБА_1 . Рішенням суду від 11.01.2021 у справі 592/13137/20 продовжено строк дії рішення суду від 18.12.2018 строком на два роки. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 431 від 23.08.2018, яка була проведена в межах справи №592/7742/18 та висновку судово-психіатричної експертизи №346 від 14.12.2020, яка була проведена в межах справи №592/13137/20, у ОСОБА_2 виявляються ознаки розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (переважно судинного) з вираженим зниженням пам`яті та інтелекту, емоційною лабільністю (МКХ F07.8). З 23.08.2018 відсутня позитивна динаміка, за своїм психічним станом ОСОБА_2 не може усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Реалізуючи права та обов`язки, як опікун ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , звернулася до управління «ЦНАП» СМР з проханням надати витяг з ДРРП по будинку. Отримавши витяг, було виявлено, що будинок в якому проживав підопічний, був відчужений відповідачу, шляхом укладання договорів купівлі - продажу на 1/2 частки будинку. 22 липня 2020р. рішенням суду у справі №592/4149/19 було визнано недійсними договори купівлі-продажу будинку, за адресою: АДРЕСА_2 . Дане рішення набрало законної сили 07.12.2020 (у зв`язку з апеляційним оскарженням). Про обставини стосовно укладання оспорюваного договору дарування, позивачу стаю відомо тільки у серпні 2021р., так як ОСОБА_1 дізналася про наявність у підопічного ще одного домоволодіння, яке є предметом оспорюваного договору дарування, тільки в 2020 році. Відповідно до висновку СПЕ № 82 від 05.06.2020, який складено у справі 592/4149/19, у підопічного ОСОБА_2 психоорганічний синдром діагностовано до 27.10.2015, а саме у 2013, а характер розвитку захворювання є безперервним, прогредієнтним, не має зворотного розвитку і проводить лише до подальшого прогресуючого зниження. Враховуючи вищенаведене, можна чітко сказати, що станом на 13.06.2017, на момент укладення оспорюваного договору дарування №2139, ОСОБА_2 виявляв ознаки розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (переважно судинного) з вираженим психоорганічним синдромом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому просить суд визнати недійсним договір дарування від 13 червня 2017 р. за № 2139, укладено між ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 2139; стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 300 тис. грн, яка завдана вчиненням недійсного правочину; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 тис. грн., яка завдана вчиненням недійсного правочину.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Рябченко Ю.І. надала до суду відзив, у якому зазначила, що відповідач знайомий з ОСОБА_2 з 2005 року. Саме в цей час ОСОБА_2 почав підробляти водієм у Відповідача, і поступово їх відносини переросли з робочих у товариські. Зокрема, Відповідач неодноразово був у гостях у ОСОБА_2 , вони разом працювали і відпочивали, а ОСОБА_2 користувався автомобілем Відповідача для особистих потреб. Також весь проміжок знайомства Відповідач підтримував ОСОБА_2 морально і матеріально. У складні для останнього часи після смерті матері саме Відповідач допомагав йому, сприяв у оформленні спадщини, і продовжував підтримувати дружні стосунки незважаючи на припинення робочих відносин. Саме в подяку за тривалу підтримку ОСОБА_2 і прийняв рішення подарувати Відповідачу непотрібну йому частину будинку, яку він колись придбав і фактично не використовував. Як наслідок, Відповідач отримав у дарунок 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходились за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично предмет договору дарування являв собою частину будинку 1917 року побудови, яка знаходилась в аварійному стані і не могла експлуатуватись взагалі. Оціночна вартість 1/2 частини домоволодіння згідно висновку експерті становила 11062,00 грн, 1/2 частина земельної ділянки - 27849,25 грн. Після отримання у власність частини будинку та земельної ділянку Відповідачем було здійснено його ремонт (реконструкцію) та у подальшому продано 07.09.2018, тобто більш ніж за рік після набуття права власності. Станом на дату укладання спірного договору ОСОБА_2 не був визнаний недієздатним і самостійно приймав рішення про розпорядження власний майном. Висновок експертизи № 82 від 05.06.2020, який було зроблено у справі № 592/4149/19, слід оцінювати критично, оскільки фактично експертом було зроблено висновок про розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (переважно судинного) з вираженим психоорганічним синдромом станом на 27.10.2015 і у подальшому стосовно ОСОБА_2 виключно на підставі записів сімейного лікаря, який не є профільним фахівцем і не мав достатньої кваліфікації для діагностування захворювань психіки. Натомість безпосередньо психіатром ОСОБА_2 був оглянутий лише 15.05.2018. Отже, Відповідач набув права власності на спірну частину житлового будинку та земельної ділянки у встановленому на час укладання договору дарування порядку, визначеному чинним законодавством України, і при цьому діяв як добросовісний набувач майна, оскільки був впевнений у дієздатності та правоздатності колишнього власника.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Сумської міської ради надав суду заяву в якій просив справу розглядати справи без його участі, вирішення питання покладає на розсуд суду.

Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Т.А. пояснень на позов не подала.

Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.12.2018 ОСОБА_2 визнано недієздатним до 17.12.2020 і встановлено над ним опіку та призначено ОСОБА_1 його опікуном (а.с. 12).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.01.2021 продовжено строк дії рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.12.2018 про визнання ОСОБА_2 недієздатним строком на два (а.с. 13).

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2021 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :07:024:0008 та житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1 , по Ѕ частині належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 14-17).

З копії висновку судово-психіатричного експерта № 82 від 05.06.2020 стосовно ОСОБА_2 вбачається, що він станом на 27.10.2015, 04.11.2015 та 27.02.2017 виявляв ознаки Розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного генезу (переважно судинного) з вираженим психоорганічним синдромом, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 18-26).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22.07.2020 визнано недійсною довіреність від 27 жовтня 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А., та визнано недійсними договір купівлі-продажу від 04 листопада 2015 року, 1/2 частини домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_2 , та договір купівлі-продажу від 27 лютого 2017 року, 1/2 частини домоволодіння, розташованого у АДРЕСА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О. (а.с. 27-38).

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України).

Згідно із положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У частині першій статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд не приймає до уваги висновок судово-психіатричної № 82 від 05.06.2020, проведеної в межах розгляду справи № 592/4149/19, оскільки в справах різний предмет розгляду.

Також слід зазначити, що оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на презумпцію правомірності правочину та диспозитивність цивільного процесу, на позивача покладається обов`язок щодо доведення того, що під час укладення спірного договору ОСОБА_2 не усвідомлював значення своїх дій. Між тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. На підставі наведеного суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, адже стягнення матеріальної та моральної шкоди є похідними вимогами.

Керуючись ст. 203-204, 215, 225 ЦК України, ст. 11-13, 229, 235, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє як законний представник в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бурбика Тамара Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним і стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Сумського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 23.11.2022.

Суддя В.Б. Князєв