Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/18013/21
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9636/2022
Головуючий у суді першої інстанції О. В. Якусик
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
14 листопада 2022 року місто Київ

Номер справи 753/18013/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю

«ЄВРО - РЕКОНСТРУКЦІЯ»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Якусика О. В., в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, повне рішення складено 18.02.2020

у с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ТОВ «ЄВРО - РЕКОНСТРУКЦІЯ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання, мотивованим тим, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками, а відповідач ОСОБА_1 є мешканкою квартири АДРЕСА_1 , у якій позивачем надаються послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Згідно вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Проте позивач вказує, що відповідачі з жовтня 2016 року не вносять плату за отримані послуги з централізованого опалення, та з вересня 2016 року за послуги з постачання гарячої води, внаслідок чого станом на 01.08.2021 виникла заборгованість у розмірі 100 996, 25 грн. У зв`язку з простроченням відповідачами виконання грошового зобов`язання позивач на підставі положень статті 625 ЦК України просить стягнути з відповідачів інфляційну складову боргу та три відсотки річних.

З урахуванням викладених обставин позивач просить суд стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 130 753,02 грн, з яких: 100 996, 25 грн - заборгованість за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання, 21 117,04 грн - інфляційна складова боргу, 8 639,73 грн - 3% річних.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року позов ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» суму основного боргу за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання у розмірі 52 803, 45 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 302, 32 грн, 3% річних у розмірі 2 211, 89 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 349, 05 грн з кожного. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду в частині задоволених вимог про стягнення з неї солідарно з іншими відповідачами заборгованості, подала апеляційну скаргу, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині стягнення з неї солідарно з іншими відповідачами суми основного боргу за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання у розмірі 52 803, 45 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 302, 32 грн, 3% річних у розмірі 2 211, 89 грн - скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вона є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є власником квартири, членом ЖБК на балансі якого знаходиться квартира по якій виникла заборгованість та не є стороною договірних відносин з позивачем, а належними відповідачами у справі є власники квартири - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначила, що як мешканець квартири АДРЕСА_1 вона намагалася отримати квитанції для сплати житлово - комунальних послуг за кімнату, яку займає її родина, однак їй було відмовлено із пропозицією оформити окремий особовий рахунок на частину квартири. Також позивач відмовив їй у 2020 році укласти договір з надання послуг з централізованого опалення та постачання води, оскільки вона не є власником квартири. Вказала, що свого часу вжила усі можливі заходи щодо уникнення утворення заборгованості за житлово - комунальні послуги, зокрема зверталася до суду. Посилається на те, що власники квартири навмисно створюють обставини, за яких виникає заборгованість з метою у подальшому продати квартиру, а її сім'ю залишити без житла. Безпідставним вважає посилання суду у рішенні на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не скористалися.

У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ураховуючи доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції переглядається в частині його оскарження.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками, а ОСОБА_1 мешканцем квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі та отримують послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

ОСОБА_1 визнає факт проживання у квартирі разом з членами її родини.

ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» є постачальником теплової енергії та гарячої води в будинку АДРЕСА_2 на підставі ліцензії №198 від 01.06.2012 з 01.07.2014 згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії». ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» на підставі рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 01 червня 2012 року № 198 (переоформлено рішенням від 21 червня 2016 року № 1159) видана Ліцензія на вид господарської діяльності - постачання теплової енергії, основними видами господарської діяльності Товариства серед іншого є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачам; надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої види.

23 липня 2014 року у газеті «Хрещатик» (№103 (4503)) ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» розміщено відповідне повідомлення з пропозицією укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації із зазначенням відповідної адреси. Проект договору про надання з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року (№111 (4511)).

Судом було встановлено, що договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води між позивачем та відповідачами не укладався. Також судом було встановлено, що ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» своєчасно надавало споживачам відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а відповідачі споживали послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, користувалися ними, а тому відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц та від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, є споживачами житлово-комунальних послуг, якщо вони фактично користувалися ними та зобов`язані сплатити за такі послуги незалежно від того чи укладено договір з постачальником таких послуг чи ні. Сам факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може слугувати підставою для звільнення споживачів від оплати послуг, які вони фактично отримали та якими користувалися у повному обсязі.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 користуються послугами з постачання гарячої води та централізованого опалення у квартирі АДРЕСА_1 , а отже на неї покладено обов`язок оплачувати надані послуги. Проте належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної оплати комунальних послуг вона не виконує. Доказів про те, що у період з вересня 2018 року по серпень 2021 року у вищезазначену квартиру не надавалися послуги централізованого опалення та постачання гарячої води відповідач ОСОБА_1 не надавала та на такі обставини не посилалася.

Згідно з наданими позивачем розрахунками, заборгованість за період з вересня 2018 року по серпень 2021 року за адресою: квартира АДРЕСА_1 складає 22 832,10 грн - за послуги з централізованого опалення та 29 971,35 грн - за послуги з постачання гарячої води.

Згідно із перерахунком суду, з урахуванням визначення зобов`язання відповідача періодичними платежами та встановлені Правилами строки оплати послуг, суд першої інстанції визначив, що розмір інфляційних втрат за послуги централізованого опалення становить 2 290,42 грн, а за послуги з постачання гарячої води - 3 011,90 грн; розмір 3% річних за прострочення оплати послуг централізованого опалення становить 968,05 грн, за послуги з постачання гарячої води - 1243,84 грн.

Вказаний розрахунок ОСОБА_1 не оспорює та не спростовує, доказів зворотного суду не надала, як і не надала суду доказів оплати наданих позивачем послуг суду в частині використаних послуг.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» та стягуючи солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, інфляційну складову боргу, 3% річних, суд першої інстанції посилався на те, що позивач довів споживання відповідачами наданих позивачем послуг та відсутності оплати наданих позивачем комунальних послуг за встановленими тарифами. Відповідачі не довели наявності підстав для звільнення їх від обов`язку щодо оплати наданих комунальних послуг чи для зменшення їх вартості, а також факту ненадання таких послуг позивачем.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції щодо апелянта з огляду на наступне.

Так, правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Вказані Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

Правилами надання послуг з централізованого опалення встановлено, що централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно з ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі несвоєчасної сплати платежів за споживання теплової енергії споживач сплачує пеню за встановленими законодавством або договором розмірами. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлені обов`язки індивідуального споживача, зокрема оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. 2 ст. 642 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Наявність правовідносин між сторонами за договорами теплопостачання, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого теплопостачання, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відповідно до п. 11 вищезазначених Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку.

Пунктом 20 Правил встановлено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 21 Правил визначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ак, відповідно до ч. 3 ст. 816 ЦК України, якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов`язки за договором найму житла є солідарними.

Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, ураховуючи надані позивачем докази, зважаючи на те, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач ОСОБА_1 є споживачем комунальних послуг, проте належним чином не виконувала свій обов`язок по оплаті наданих позивачем послуг, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині покладення на відповідача обов`язку щодо сплати вартості отриманих послуг солідарно з іншими споживачами (співвласниками квартири) та уважає його законним. Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи, власних розрахунків нею суду не надано. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з`ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості, окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому законом, що достеменно відображено у рішенні суду, яке оскаржується стороною відповідача. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Жодних доводів щодо невірності розміру заборгованості, визначеного судом, апелянт не навела. Таким чином, вірність розрахунку заборгованості наведеного судом колегія суддів не перевіряє та бере до уваги при перегляді справи як вірний.

Отже, суд встановив вказані обставини та дав належну оцінку доказам, наданим позивачем на підтвердження заявлених ним вимог в частині наявності заборгованості за спожиті послуги у вказаному у розрахунку заборгованості розмірі, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині та солідарного обов`язку відповідачів по його сплаті.

Доводи апелянта про те, що вона є неналежним відповідачем, оскільки вона не є власником квартири та не перебуває з позивачем у договірних правовідносинах колегія суддів відхиляє як безпідставні та такі, що повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи з огляду на наступне.

У статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до пункту 1 частини першої, пункту 5 частини третьої статті 20 Закону споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 661/3272/15-ц.

Хоч у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до п. п. 4, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, власник житла та наймач квартири зобов`язаний за рахунок власних коштів оплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Власники та наймачі квартир зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Статті 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначають обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Частинами 1 - 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , за якою надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проживає у цій квартирі та користується послугами, а отже є споживачем таких послуг, що покладає на неї (разом з іншими споживачами послуг у цій квартирі) зобов`язання по їх оплаті.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що ОСОБА_1 не навела переконливих доказів на підтвердження відсутності підстав для покладення на неї солідарного обов`язку по сплаті заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та водопостачання, оскільки вона не заперечує факт проживання у квартирі АДРЕСА_1 , за якою позивачем надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, та користування такими послугами.

Колегія суддів звертає увагу, що загалом за своїм змістом доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним в відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та висновки щодо яких вмотивовано та обґрунтовано виклав у мотивувальній частині ухваленого рішення.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтом до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову в частині покладення на відповідача солідарного обов`язку по сплаті заборгованості спожиті послуги, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

У кожному конкретному випадку суд повинен ретельно оцінити докази й мотиви заявника, уважно вивчити обставини справи та надати мотивований висновок щодо судового спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів достатні мотиви з яких не прийняв до уваги заперечення відповідача та взяв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з`ясував обставин справи, надав вірну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду є законним та обґрунтованим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в частині оскарження з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 без задоволення. В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року не оскаржується, а тому його законність та обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині його оскарження без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» суми основного боргу за послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання у розмірі 52 803 (п`ятдесят дві тисячі вісімсот три) гривні 45 коп., інфляційних втрат у розмірі 5 302 (п`ять тисяч триста дві) гривні 32 коп., 3% річних у розмірі 2 211 (дві тисячі двісті одинадцять) гривень 89 коп. залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 14.11.2022.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна