ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1180/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/846/22 Категорія: 304090100 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - адвокат Шимановський Артем Володимирович;

відповідач - ОСОБА_2 ;

представник відповідача - адвокат Скіць Станіслав Миколайович;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним,

в с т а н о в и в:

26 січня 2022 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 18 березня 2020 року між нею та відповідачем було укладено Іпотечний договір № 1-790, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1.1.3. Договору, він укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань позивача за договором кредиту під 6 % місячних, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 18 березня 2020 року, за яким строк виконання зобов`язання з повернення коштів у розмірі 252 000,00 грн. настає 18 березня 2023 року.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», визнання іпотечного договору недійсним є підставою для припинення іпотеки. Аналогічні положення містяться в п. 9.2 Договору.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Однією з істотних умов договору іпотеки є зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та /або посилання на правочин, у якому встановлене основне зобов`язання.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї із істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

При цьому істотна умова повинна бути не лише зазначеною і в договорі іпотеки, а існувати реально на момент його укладання. Тобто договір іпотеки є дійсним, коли він спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на забезпечення реального грошового зобов`язання.

При укладенні Договору іпотеки від 18.03.2020 року вищевказані вимоги загальних та спеціальних норм дотримані не були.

Між позивачкою та відповідачем 18.03.2020 року не було укладено договору кредиту під 6 % місячних, за яким строк виконання, тобто повернути гроші у розмірі 252 000 гривень, настає 18.03.2023 року. Такого договору не існує в натурі.

Грошове зобов`язання за договором кредиту, у відповідності до ст.ст. 1046, 1055 ЦК України, може виникнути лише на підставі письмового договору, в якому сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, та за яким боржнику було передано кредитором кошти.

Зо договором кредиту, який вказаний у п. 1.1.3 Договору, позивач не отримував жодних коштів.

ОСОБА_1 вважає, що з огляду на відсутність грошових зобов`язань позивача перед відповідачем за договором кредиту під 6 % місячних, за яким строк виконання зобов`язання, тобто повернути кошти у розмірі 252 000 гривень, настає 18.03.2023 року, іпотека, як похідне зобов`язання від основного, є безпідставною та недійсною.

Позивач вважає доведеними підстави для визнання іпотечного договору № 1-790 від 18.03.2020 року недійсним.

Відповідно до п. 8.8. Договору позивачка передала відповідачеві правовстановлюючий документ на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: договір купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року № 1-3739.

12 січня 2022 року позивач зверталася з вимогою до відповідача, в якій, серед іншого, просила повернути оригінал договору купівлі-продажу, однак вказана вимога залишилася відповідачем без задоволення.

Позивач просила суд: визнати недійсним Іпотечний договір від 18 березня 2020 року № 1-790, посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю. В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; витребувати у ОСОБА_2 оригінал договору купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року № 1-3739.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року позов задоволено повністю.

Рішення суду обґрунтоване тим, що оскільки кредитодавцем в договорі фінансового кредиту № 4 від 17 березня 2020 року є фізична особа ОСОБА_2 , що прямо суперечить статті 1054 ЦК України, даний кредитний договір є нікчемним за законом.

Суд вказав, що враховуючи той факт, що договір фінансового кредиту, на забезпечення виконання якого було укладено спірний Іпотечний договір, є нікчемним в силу закону, Іпотечний договір, укладений на забезпечення такого договору фінансового кредиту, є недійсним.

Також суд вказав, що виправлення помилки в Договорі іпотеки не було застережене нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису та печатки на такому застереженні та із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним нотаріусом не було внесено інформації щодо виправлення описки в Іпотечному договорі про зміну строку основного зобов`язання Іпотечного договору з 18 березня 2023 року на 17 березня 2023 року.

Враховуючи викладене, суд вказав, що відсутні підстави для висновку про дотримання встановленої законодавством процедури виправлення описки в нотаріально посвідченому спірному договорі іпотеки, а тому вважав недоведеними погодження сторонами інших умов спірного договору іпотеки, ніж ті, які зафіксовані у наявному у позивачки примірнику спірного договору іпотеки від 18.03. 2022 року, в якому основним договором , в забезпечення якого укладений спірний договір іпотеки зазначений кредитний договір від 18.03.2022 року на строк до 18 березня 2023 року.

Враховуючи недійсність спірного Іпотечного договору, суд визнав обґрунтованими вимоги позивачки про витребування у відповідача оригіналу договору купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року № 1-3739, переданого позивачкою відповідачеві згідно умов пункту 8.8. Іпотечного договору, в порядку застосування наслідків недійсності правочину.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі вказує, що вважає рішення суду незаконним та прийнятим при неповному дослідженні доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, тому рішення підлягає скасуванню у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Зазначає, що оспорюваний іпотечний договір було укладено на забезпечення основного зобов`язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , який передав позивачці у позику 252000 грн.

Вважає, що визнання недійсним правочину, вчиненого на забезпечення договору позики, фактично унеможливить захист інтересів кредитора.

05 вересня 2022 року на адресу суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, до яких не додано докази надсилання їх копій іншим учасникам справи.

Представник позивача адвокат Шимановський А.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що у апеляційній скарзі не наведено жодних доводів на підтвердження позиції відповідача, контр доводів щодо висновків суду першої інстанції, тому вважає, що у задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено.

Заслухавши представників сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача - адвоката Шимановського А.В., який заперечував проти прийняття судом доповнень до апеляційної скарги, колегія суддів відповідно до частини 2 статті 364 ЦПК України не враховує під час розгляду апеляційної скарги доповнення, які надійшли до суду 05 вересня 2022 року, оскільки скаржником в порушення вказаної норми закону не надано доказів надіслання цих доповнень іншим учасникам справи.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Скіць С.М. вказував, що суд не правильно встановив розмір основного зобов`язання, дійшов помилкового висновку, що реквізити основного договору /дата укладення та строк виконання договору кредиту/ є істотною умовою договору іпотеки, а тому такі «виправлення» в іпотечний договір мають відбуватися виключно за згодою сторін шляхом укладення додаткової угоди. Суд, визначивши основний договір від 17 березня 2020 року нікчемним, фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки сторона позивача не обґрунтовувала позов такими вимогами.

Також зазначав, що справжня правова природа письмового документу, названого договір про надання фінансового кредиту від 17 березня 2020 року, є позикою, а не кредитом. Суд вирішуючи спір мав виходити із правової природи правочину, тобто з того, які фактично відносини склалися між сторонами за основним договором, а не тільки із назви договору. Фактично сторони уклали договір іпотеки на виконання договору позики.

Представник позивача - адвокат Шимановський А.В. в судовому засіданні вказував на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, тому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Згідно із матеріалами справи 17 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений Договір № 4 про надання фінансового кредиту, а саме коштів в сумі 252 000,00 грн, які видані позичальнику готівкою шістьма платежами по 50 000 гривень 17, 18, 19, 20, 21 січня, 22 січня платіж 2 000 гривень з кінцевим терміном повернення заборгованості до 17 березня 2023 року зі сплатою відсотків 6,0 % на місяць, що підтверджується Договором № 4 про надання фінансового кредиту (а.с. 36-40).

Інформація щодо обставин передачі коштів Позичальнику викладена в пункті 1.6. Договору (а.с. 36).

Згідно із заявою ОСОБА_1 від 17 березня 2020 року вона отримала кошти в позику та передала в заставу належне їй на праві приватної власності майно, діяла за власним волевиявленням, без впливу та примусу інших осіб (а.с. 41).

Також заявою від 17 березня 2020 року ОСОБА_1 підтвердила, що квартира АДРЕСА_1 , яка передається в заставу, належить їй на праві особистої приватної власності і не існує жодних осіб, які б мали правові підстави це оспорювати (а.с. 42).

При зверненні в суд позивачкою було надано ксерокопію іпотечного договору укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 18 березня 2020 року, згідно з умовами якого він укладається в забезпечення договору кредиту від 18 березня 2020 року на суму кредиту 252 000,00 грн. під 6,0% місячних на строк до 18 березня 2023 року, предмет іпотеки - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 31,5 кв.м. житловою площею 15,9 кв.м., належна позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2017 року вартістю 286 000,00 грн. Договір іпотеки посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстровано в реєстрі за № 1-790 (а.с. 6-9).

Відповідно до листа від 20 березня 2020 року завідувача Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю. В. відповідачу ОСОБА_2 було повідомлено про те, що Першою черкаською державною нотаріальною конторою було виправлено технічну помилку в даті договору кредиту (з 18 березня на 17 березня 2020 року), на яку є посилання в Іпотечному договорі, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 62).

Згідно із наданою відповідачем в матеріали справи копії іпотечного договору від 18 березня 2020 року, з відміткою - «згідно з оригіналом» (а.с. 56-60), у пункті 1.1.3 міститься виправлення у даті договору кредиту та строку виконання зобов`язання, а саме змінено дату з 18 березня на 17 березня (а.с. 56). Таке виправлення засвідчене нотаріусом шляхом розміщення відповідного напису на іпотечному договорі та відтиском печатки (а.с. 60).

Відповідно до розписок від 31 березня 2020 року, 30 квітня 2020 року, 29 травня 2020 року, 30 червня 2020 року, відповідач ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 6 830,00 грн, 15 120,00 грн., 15 120,00 грн, 15 120,00 грн відповідно, в рахунок погашення боргу по договору позики від 17 березня 2020 року (а.с. 108 зворот).

12 січня 2022 року позивачка ОСОБА_1 направила на адресу відповідача ОСОБА_2 вимогу, де зазначила, що договір кредиту від 18 березня 2020 року вона не підписувала, грошові кошти не отримувала. У зв`язку з цим просила відповідача надати довідку про відсутність заборгованості за іпотечним договором від 18 березня 2020 року (а.с. 10).

19 січня 2022 року відповідачем ОСОБА_2 на адресу позивачки ОСОБА_1 направлено вимогу про усунення порушення та повернення заборгованості за договором позики, в якій вимагає від позивачки у 35-денний строк з дня направлення, але не пізніше ніж 30-денний строк з дня отримання цього листа усунути порушення по виконанню зобов`язань за договором позики та сплатити заборгованість достроково в повному обсязі (а.с. 43).

01 лютого 2022 позивачкою ОСОБА_1 на адресу відповідача ОСОБА_2 направлено відповідь на вимогу, в якій позивачкою повідомлено, що кошти по договору позики № 4 від 17 березня 2020 року вона не отримувала, акти про передачу коштів не підписувала. Окрім цього, позивачка зазначила, що з 17 січня 2021 року по 22 січня 2021 року вона знаходилася за межами міста Черкаси і фізично не мала змоги отримати кошти та підписати акти прийому-передачі. Також ОСОБА_1 вказала, що після підписання договору вона детально ознайомилася з умовами кредитування і вирішила не користатись даним кредитом, оскільки відсотки за договором дуже високі (а.с. 45).

Отже у вказаному листі ОСОБА_1 підтвердила, що між сторонами був укладений кредитний договір 17 березня 2020 року, який вона підписала.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ставлячи питання про визнання договору іпотеки недійсним позивачка вказує на відсутність в договорі іпотеки однієї із істотних умов даного договору, а саме посилання на основний договір (договір кредиту) від 18.03.2020 року з настанням дати повернення боргу 18.03.2020 року, який не існує в натурі, тобто 18.03.2020 року кредитний договір не укладався.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи недійсним іпотечний договір, укладений між сторонами, крім посилання на нікчемність укладеного кредитного договору від 17.03.2020 року, в забезпечення виконання якого був укладений Іпотечний договір від 18.08.2020 року, суд першої інстанції також виходив із того, що нотаріусом порушено порядок виправлення описки у посвідченому ним договорі іпотеки від 18.03.2020 року, що виправлення у оскаржуваному договорі внесено неправомірно, а тому вважав недоведеним погодження сторонами інших умов спірного договору іпотеки.

В матеріалах справи наявна ксерокопія Іпотечного договору від 18.03.2020 року (з відміткою «згідно з оригіналом») із внесеними в п. 1.1.3 виправленнями нотаріуса з 18 на 17 в даті укладення основного договору та даті повернення кредиту з вказівкою на це нотаріусом з проставленням підпису та гербової печатки нотаріальної контори (а.с. 56-60) та лист Першої черкаської нотаріальної контори адресований відповідачу від 20.03.2020 року про виправлення технічної помилки в даті договору кредиту, вчиненої на його письмове звернення.

Копія оспорюваного Іпотечного договору від 18.03.2020 року із внесеними за заявою відповідача державним нотаріусом виправленнями описки допущеної при його укладенні в частині дати основного договору та його повернення надана в матеріали справи Першою черкаською нотаріальною конторою разом з іншими матеріалами, що містяться в нотаріальній справі.

Водночас матеріали справи не містять доказів визнання дій нотаріуса щодо внесення виправлень у іпотечному договорі неправомірними у встановленому законом порядку, а оскарження дій нотаріуса чи визнання їх неправомірними не є предметом розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вважає, що фактично посилаючись на неправомірність дій нотаріуса щодо виправлення описки у спірному іпотечному договорі, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки вказане не є підставами та предметом даного позову.

Колегія суддів враховує, що матеріали справи містять докази укладення між сторонами кредитного договору від 17 березня 2020 року, що не заперечується сторонами.

Заявами ОСОБА_1 від 17 березня 2020 року підтверджується укладення кредитного договору та передача в заставу за цим договором належного їй нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с. 41-42).

Доказів укладення інших кредитних чи іпотечних договорів матеріали справи не містять та сторонами не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо не доведення відповідачем, що іпотечний договір від 18 березня 2020 року було укладено не з метою забезпечення зобов`язань позивача за кредитним договором від 17 березня 2020 року, а за іншим договором від 18 березня 2020 року, доказів укладення якого сторонами не надано, а факт укладання та підписання кредитного договору від 17 березня 2020 року позивачка підтвердила виходячи із змісту вищевказаних заяв та відповіді на претензію відповідача щодо повернення боргу.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає що підстав для визнання договору іпотеки недійсним з підстав на які посилається позивач в позовній заяві - відсутні.

Зазначення у іпотечному договорі як суму основного зобов`язання лише позичених коштів в сумі 252000 грн, без урахування процентів, передбачених кредитним договором, також не є достатньою підставою вважати, що іпотечний договір не пов`язаний із вказаним кредитним договором.

Щодо встановлення судом першої інстанції нікчемності кредитного договору, укладеного між сторонами 17 березня 2020 року, колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Визнаючи кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 березня 2020 року нікчемним, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 як фізична особа не міг бути кредитодавцем за договором фінансового кредиту, оскільки він в силу приписів чинного законодавства не мав права надавати фінансові послуги у вигляді фінансового кредиту, що суперечить положенням ст. 1054 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду.

Так, у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, суд дійшов висновку про те, що виходячи з вимог статей 1046, 1047 ЦК України, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 грудня 2010 року у справі № 6-7745св10.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 17 березня 2020 року фактично було укладено договір позики, незважаючи на назву договору «фінансового кредиту».

У пункті 1.6 Договору від 17 березня 2020 року вказано, що сума, видана позичальнику ОСОБА_1 готівкою шістьма платежами по 50000 грн 17, 18, 19, 20, 21 січня, 22 січня платіж 2000 грн, в загалі складає 252000 грн., отже на дату укладення вказаного договору ОСОБА_1 вже отримала від ОСОБА_2 вказану суму коштів, що засвідчено її підписом у договорі.

Твердження сторони позивача, що кошти не могли передаватись у позику до укладення договору, є безпідставними, оскільки договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та помилковим встановленням нікчемності договору про надання фінансового кредиту № 4, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вказаний договір фактично є договором позики, а не кредитним договором.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору, укладеного як помилково вважав суд першої інстанції на виконання нікчемного правочину, оскільки основний договір не є нікчемним із підстав, вказаних судом у оскаржуваному рішенні. Підстави визнання іпотечного договору недійсним з підстав викладених в позовній заяві також відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року із прийняттям у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору в сумі 2977,20 грн за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 27 липня 2022 року скасувати. Прийняти у справі нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір у розмірі 2977 гривень 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 28 листопада 2022 року