КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6065/2022 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про поновлення на роботі за яас вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.04.2003 року позивача було прийнято на посаду спеціаліста формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». 14.04.2004 року позивача переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». З 03.03.2006 року ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності». 04.07.2006 року позивача переведено на посаду спеціаліста І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». 18.03.2008 року ОСОБА_1 переведено на посаду адміністратора відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». У 2008 році позивач закінчив навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Комп`ютерні системи та мережі», здобув кваліфікацію спеціаліста з комп`ютерних систем та мереж. 24.04.2015 року ДТТ «Український Інститут промислової власності» перейменовано в ДП «Український Інститут інтелектуальної власності». 01.12.2018 року назву посади адміністратора змінено на інженер комп`ютерних систем. 17.12.2019 року позивача переведено на посаду інженера з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності». Наказом № 243-п від 05.07.2021 року позивач був звільнений з посади спеціаліста з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним з наступних підстав. Наказом від 23.03.2021 року № ЗЗ-Н/2021 «Про введення в дію організаційної структури та надання пропозицій щодо штатного розпису» та наказу від 30.03.2021 року №41-з «Про затвердження та введення в дію штатного розпису» було затверджено нову організаційну структуру підприємства та штатний розпис підприємства. Наказом від 30.03.2021 року № 102-П «Про ліквідацію структурних підрозділів, скорочення штату та чисельності працівників» скорочено посаду інженера з комп`ютерних систем І категорії відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій. При цьому змін в організації виробництва і праці ДП «Український Інститут інтелектуальної власності» не відбулося, оскільки відділ експлуатації автоматизованих систем було перейменовано у відділ мережевих та серверних технологій, тобто фактично однин відділ і посади було замінено іншими. 05.05.2021 року позивачу було вручено попередження про звільнення за № Вн- 1391/2021 про звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників та одночасно повідомлено, що вакантні посади, які відповідають його професії, відсутні, хоча на момент вручення вказаного попередження в структурі ДП «Український Інститут інтелектуальної власності» існував аналогічний відділ із змінено назвою та аналогічними вакантними посадами і в період часу з 05.05.2021 року до 05.07.2021 року до вказаного відділу приймалися нові працівники. Таким чином, під час його звільнення відповідачем порушено вимоги ч. 2 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України та вимоги ст. 42 КЗпП України в частині того, що позивач має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці перед іншими працівниками. 22.06.2021 року позивач був присутнім на засіданні Первинної профспілкової організації ДП «Український Інститут інтелектуальної власності», на якому було прийняте обґрунтоване рішення про відмову у наданні згоди на його звільнення з посади інженера І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем. Таким чином, за наявності обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору власник або вповноважений ним орган не має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить поновити його на роботі посаді на інженера І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій Державного підприємства «Український Інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) та скасувати наказ № 234-п від 05.07.2021 року; стягнути з Державного підприємства «Український Інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.07.2021 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 18 740,69 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) про поновлення на роботі за яас вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, мотивуючи тим, що рішення необґрунтоване, постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, зокрема вказував, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії що існують на всьому підприємстві, незалежно від того в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, за умови що він, враховуючи освіту та кваліфікацію, може виконувати роботу. Також вказує, що працевлаштування попередженого працівника про звільнення у зв`язку із скороченням штату є обов`язком роботодавця, який повинен виконуватись, а тому на його думку роботодавець звільнив апелянта з порушенням встановленого порядку.

Представником Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» подано вдзив на апеляційну скаргу. Укрпатент вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 09.04.2003 року був прийнятий на посаду спеціаліста формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності», що підтверджується Наказом №66-к від 08.04.2003 року та записами у трудовій книжці (а.с. 10-11).

14.04.2004 року ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності».

Відповідно до Наказу № 37-к від 03.03.2006 року ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста сектору реєстрації документів за заявками на об`єкти промислової власності відділу формування баз даних ДП «Український Інститут промислової власності».

Згідно Наказу № 126-к 04.07.2006 року ОСОБА_1 переведено на посаду спеціаліста І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності».

Відповідно до Наказу № 35-к від 18.03.2008 року ОСОБА_1 переведено на посаду адміністратора відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютерних інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності».

У 2008 році ОСОБА_1 закінчив навчальний заклад «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна», отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Комп`ютерні системи та мережі» та здобув кваліфікацію спеціаліста з комп`ютерних систем та мереж, що підтверджується Дипломом спеціаліста від 25.07.2008 року НОМЕР_1 (а.с. 14).

Відповідно до Наказу № 404-к 17.12.2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду інженера з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій ДП «Український Інститут промислової власності».

Наказом № 243-п від 05.07.2021 року ОСОБА_1 був звільнений з посади з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій 05 липня 2021 року у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

У своїх позовних вимогах ОСОБА_1 вказує про те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки на момент вручення йому вказаного попередження в структурі ДП «Український Інститут промислової власності» існував аналогічний відділ із зміненою назвою та аналогічними вакантними посадами, а також він має переважне право на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці перед іншими працівниками, а тому вважає, що повинен бути поновлений на роботі.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог в частині поновлення його на роботі, посилається на порушення відповідачем вимог ст. 40, 42 та 49-2 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Однією з найважливіших гарантій при скороченні чисельності чи штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Положеннями ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Разом з тим, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18.03.2020 року по справі № 461/3024/18, законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як встановлено при розгляді справи, 16.06.2020 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності»№ 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності» № 703-ІХ, відповідно до якого визначено повноваження Національного органу інтелектуальної власності. Зокрема, згідно із Законом № 703-ІХ: «Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - це державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях».

Підпунктом 1 пункту 7 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону №703-ІХ визначено, що Кабінет Міністрів України має у тримісячний строк з дня опублікування цього Закону забезпечити визначення державної організації, що виконує функції Національного органу інтелектуальної власності, за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 1 Розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 р. № 1267-р «Про Національний орган інтелектуальної власності» на виконання підпункту 1 пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №703-IX визначено, що державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.

На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України Наказом від 23.02.2021 №362 «Про затвердження нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» затверджений Статут Укрпатенту у новій редакції (а.с. 42-75).

Відповідно до п. 7.4. Статуту Укрпатенту Генеральний директор Укрпатенту, серед іншого, визначає та затверджує організаційну структуру Підприємства та внесення змін до неї за погодженням з Уповноваженим органом управління.

Зазначене положення Статуту кореспондується з ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, згідно якої підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Таким чином, у відповідача, дійсно, відбулися зміни в організації виробництва і праці, що обумовлені новими завданнями, що стоять перед НОІВ.

Звертаючись до суду із вказаним позовними вимогами, позивач, як на одну із підстав для поновлення на посаді, посилається на ту обставину, що відповідачем в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не було запропоновано іншу роботу на вказаному підприємстві та те, що відповідач, в порушення вимог ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади, не враховуючи ту обставину, що він мав переважне право через великий досвід роботи та високий рівень кваліфікації.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, викликаними покладенням на Укрпатент функцій НОІВ, погодженням Мінекономіки 01.03.2021 року нової організаційної структури Укрпатенту, що була розроблена на підставі та з метою виконання вимог законів України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформи патентного законодавства», «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення охорони і захисту прав на торговельні марки і промислові зразки та боротьби з патентними зловживаннями», керуючись статтею 64 ГК України, пунктом 7.4 Статуту Укрпатенту, затвердженого наказом Мінекономіки від 23.02.2021 № 362, наказом Укрпатенту від 23.03.2021 № ЗЗ-Н/2021 введено в дію з 01.07.2021 нову організаційну структуру Укрпатенту та наказом Укрпатенту від 30.03.2021 № 41-з затверджено та введено в дію з 01.07.2021 новий штатний розпис Укрпатенту.

Відповідно до вищевказаних наказів, та на підставі наказу Укрпатенту від 30.03.2021 року № 102-п, у зв`язку з введенням в дію з 01.07.2021 року нового штатного розпису Укрпатенту, з 01.07.2021 року підлягала скороченню посада інженера з комп`ютерних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій, яку обіймав позивач.

Крім того, з 01.07.2021 року підлягали ліквідації і сам відділ експлуатації автоматизованих систем, в якому працював позивач, та загалом відділення комп`ютеризації та інформаційних технологій, до складу якого належав зазначений відділ (а.с. 81-82).

В свою чергу, частиною 2 ст. 42 КЗпП України, передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Ухвалі від 27.01.2016 року по справі №6-27225ск15 зазначила, що право визначати штат і чисельність працівників належить власнику чи уповноваженому ним органу. Власник або уповноважений ним орган мають право зменшити кількість посад і працівників одного фаху і кваліфікації і одночасно прийняти рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чи збільшити чисельність інших посад.

У процесі працевлаштування осіб, які підлягають звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, переведення працівників, що підлягають звільненню, на вакантні посади і робочі місця, не діють правила про переваги на залишення на роботі, встановлені ст. 42 Кодексу законів про працю України, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне праву на працевлаштування на нову посаду.

Крім того, згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди мають враховувати, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування)».

Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору, з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частинами 2, 3 статті 43 КЗпП України визначено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Аналогічна норма міститься в ч.2 ст. 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності".

Частиною 5 статті 43 КЗпП передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Згідно з вимогами ч. 7 статті 43 КЗпП України, рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Колегія суддів вважає, що суд надав належну оцінку оцінку висновку профспілкового органу про ненадання згоди на звільнення позивача. За результатами такої оцінки суд дійшов обґрунтованого висновку, що у рішенні про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 профспілковий орган не виклав правового обґрунтування щодо відмови у звільненні позивача.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що роботодавець мав право звільнити працівника без згоди профспілкової організації, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Враховуючи, що у Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» дійсно мало місце скорочення посади інженера з комп`юторних систем І категорії відділу експлуатації автоматизованих систем відділення комп`ютиризації та інформаційних технологій, яку обіймав апелянт, відповідачем попереджено ОСОБА_1 про наступне звільнення через два місяця з дня ознайомлення його з наказом про скорочення його посади, а також, що апелянтом не доведено наявність на момент його звільнення у відповідача іншої вакантної посади чи роботи, яку він міг виконувати з урахуванням його освіти та кваліфікації та яка не була йому запропонована, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відповідачем було дотримано визначений законодавством порядок при звільненні позивача із займаної посади на підставі пункту 1 частини першоїстатті 40 КЗпП України.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не було запропоновано йому будь-яких інших посад, хоча вакантні посади на підприємстві були, що підтверджується Наказом Укрпатенту від 23.03.2021 року № 33-Н/2021, від 30.03.2021 року № 41-з та від 30.03.2021 року № 102-П, що стали підставою для звільнення його з роботи, що були ліквідовані не лише ліквідовані певні структурні підрозділи Підприємства, а й створені нові, в які переведено працівників з інших підрозділів або прийнято нових працівників, є безпідставними, оскільки, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 за своєю спеціальністю та освітою відповідав кваліфікаційним вимогам до вказаних посад.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час звільнення ОСОБА_1 роботодавець дотримався встановленої законодавством про працю процедури звільнення, врахував відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі, його фаховий рівень, своєчасно попередив його про наступне звільнення, звернувся до профспілки, членом якої є позивач, на що отримав необґрунтовану відмову.

Отже, судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення..

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 17.11.2022.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Л.П. Сушко

В.І. Олійник