КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 355/927/20 Головуючий у суді І інстанції Червонописький В.С.
Провадження № 22-ц/824/7176/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 1 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, про скасування усиновлення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області, про скасування усиновлення.

На обґрунтування позову зазначили, що вони є усиновлювачами неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення суду від 12 листопада 2018 року у справі № 355/1515/18 із внесенням відповідних змін до свідоцтва про народження дитини. Починаючи з 29 грудня 2018 року усиновлений ОСОБА_4 проживає та зареєстрований разом з ними за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на їх утриманні та навчається у ОЗНЗ Веприцька ЗОШ І-ІІІ ступенів. Однак, не дивлячись на всі їх зусилля, незалежно від їх волі та бажання, відносини із усиновленою дитиною не складаються, хлопчик відмовляється називати їх татом та мамою, виконувати будь-які прохання, взагалі не розуміє нових батьків, має проблеми з навчанням, страждає ігровою залежністю, має схильність до брехні і крадіжок, маніпулює відносинами з усиновлювачами для досягнення корисливих цілей, двічі не приходив додому ночувати, переховуючись у друзів, внаслідок чого між ними склалися стосунки, які є неможливими для їх спільного сумісного проживання і виконання позивачами своїх батьківських обов`язків, що у свою чергу суперечить інтересам дитини та не забезпечує їй належного сімейного виховання.

З наведених підстав позивачі просили суд скасувати усиновлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неповнолітнього ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Березанський міський відділ ДРАЦС ГТУЮ у Київській області внести зміни до актового запису про народження дитини, змінивши прізвище дитини із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » та по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », а також зняти з реєстрації усиновленого ОСОБА_4 з місця його теперішнього проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 1 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані позивачами письмові докази не свідчать про доцільність скасування усиновлення через те, що між позивачами та дитиною склалися стосунки, незалежно від їх волі, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання своїх батьківських обов`язків. Щодо негативної поведінки дитини судом врахована практика Європейського суду з прав людини, а саме рішення у справі «Курочкін проти України» № 42276/08 від 20 серпня 2010 року, в пункті 56 якого вказано, що скасування усиновлення як санкція, застосована до дитини за її негідну поведінку не видається доречним виправданням застосування такого заходу, який призводить до роз`єднання сформованого сімейного осередку. З огляду на викладене, враховуючи висновок органу опіки і піклування щодо недоцільності скасування усиновлення, пояснень дитини, яка заперечувала обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивачами не доведено наявність підстав, які могли б бути причинами для скасування усиновлення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачі через представника - адвоката Гірченка О.А. подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати з мотивів неповного з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що фактично судом не проводилося жодного повноцінного судового засідання за участю представника позивачів, відповідача та третьої особи, які б могли виступити та дати свої усні пояснення, суд зобов`язував представника позивачів писати заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, оскільки інші учасники справи в судові засідання не з`являлися. Позивачі надали докази того, що між ними як усиновлювачами та малолітнім ОСОБА_4 склалися стосунки, які унеможливлюють їх спільне сумісне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків, проживання дитини разом з ними в першу чергу суперечить інтересам самої дитини, яка, виходячи із її поведінки та відношення до усиновлювачів, сама не хоче проживати разом з позивачами. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відразу після реєстрації їх позову в суді передали усиновленого ОСОБА_4 на постійне проживання до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків», де він перебуває і по теперішній час. Судом не взято до уваги, що згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської областівід 30 листопада 2021 року про скасування усиновлення сам ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , категорично не бажає повертатися на проживання до усиновлювачів. Крім того, позивачі також висловлюють категоричне небажання щодо повернення до них усиновленої дитини, в тому числі у зв`язку із значним погіршення їх стану здоров`я за останні два роки, що не дозволяє їм бути усиновлювачами. Ураховуючи всі зазначені обставини, а також не бажання усиновлювачів та усиновленого проживати разом. Апелянти вважають, що Служба у справах дітей та сім`ї Броварської РДА при складанні висновку від 30 листопада 2021 року, і суд першої інстанції при ухваленні рішення від 1 грудня 2021 року безпідставно вважали, що задоволення позову про скасування усиновленнясуперечить інтересам неповнолітньої дитини.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивачів та їх представника в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з 22 липня 1989 року позивачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4-10).

На підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року у справі № 355/1515/18 позивачі усиновили малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із одночасним внесенням змін до актового запису про народження дитини від 13 квітня 2006 року № 43 в частині відомостей про батька та матір, а також з присвоєнням усиновленій дитині прізвище « ОСОБА_6 » та по батькові « ОСОБА_8 » (а.с. 11-13).

18 грудня 2018 року Березанським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Київській області було видано свідоцтво про народження ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , де батьками значаться ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній ОСОБА_4 після усиновлення проживав та з 16 серпня 2019 року є зареєстрованим разом з усиновлювачами за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Згідно із довідкою Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків» від 3 лютого 2021 року № 1 ОСОБА_5 14 серпня 2020 року був переданий усиновлювачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та зарахований до списку вихованців центру згідно наказу від 14 серпня 2020 року № 47 (а.с. 110).

Відповідно до висновку Броварської районної державної адміністрації Київської області від 30 листопада 2021 року № 2474/01-12 про скасування усиновлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , враховуючи рекомендації Комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 16 від 23 листопада 2021 року) орган опіки та піклування вважає недоцільним скасування усиновлення позивачами дитини та рекомендує позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 батьківських прав, а дитині надати правовий статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 146-149).

Відповідно до статей 32, 51 Конституції України, статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство.

У статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої, другої та шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України усиновлення надає особі, яку усиновлено права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

В контексті положень про усиновлення та батьківство усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька (матері) стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися її вихованням та розвитком таким чином і в такому обсязі, які в мінімальному значенні закріплені у законодавстві та визначаються загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження № 61-8871св21) та у постанові від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22).

З метою недопущення порушення інтересів дитини частиною першою статті 238 СК України передбачено виключний перелік підстав, за наявності яких суд може скасувати усиновлення.

Так, у частині першій статті 238 СК України зазначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Звертаючись до суду з позовом, подружжя ОСОБА_10 як на правову підставу для скасування усиновлення посилалося на пункт 3 частини першої статті238 СК України.

Визначальною причиною для скасування усиновлення позивачі вказують на зміну поведінки ОСОБА_4 в негативну сторону, вчинення ним крадіжок, з приводу чого виникли конфліктні відносини, що призвело до ускладнень стосунків між ними та роблять неможливим їх спільне проживання і виконання своїх батьківських обов`язків, що позивачі виділяють як похідну причину. Не дивлячись на всі зусилля, відносини між усиновлювачами та дитиною не склалися, не залежно від їх волі та бажання, що у свою чергу суперечить інтересам дитини та не забезпечує їй належного сімейного виховання.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей» від 15 лютого 2011 року № 3017-VI, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Отже, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним тільки за рішенням суду за позовами батьків, усиновлювача, опікуна, піклувальника, органу опіки та піклування, прокурора, а також усиновленої дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди між усиновлювачем та усиновленим в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інші обставини, що негативно впливають на емоційний стан дитини.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21).

Отже, одним із головних критеріїв щодо забезпечення усиновленої дитини духовним та фізичним розвитком є сім`я. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на тому, що розвиток дитини, її виховання базується насамперед на сімейному вихованні.

Завдання інституту усиновлення полягає у формуванні стабільних та гармонійних умов життя усиновленої дитини, тому, насамперед, стабільними, незмінними повинні бути самі відносини, які виникли внаслідок факту усиновлення. Припинення таких відносин може тяжко травмувати дитину та істотно відобразитися на її інтересах.

Згідно із частинами четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що із 7 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували на обліку у Службі у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області як кандидати в усиновлювачі; у вересні 2018 року подружжя ОСОБА_6 обрали собі у Київському обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків» для усиновлення дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був позбавлений батьківського піклування (біологічний батько помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а мати за рішенням суду від 21 червня 2018 року у справі № 356/92/18 позбавлена батьківський прав) та 17 вересня 2018 року надав письмову згоду на усиновлення позивачами; 12 жовтня 2018 року позивачі звернулися до суду із заявою про усиновлення та після ухвалення рішення від 12 листопада 2018 року у справі № 355/1515/18 про її задоволення прийняли дитину у сім`ю 28 грудня 2018 року; більше ніж півтора роки після усиновлення дитина проживала у сім`ї ОСОБА_10 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 , коли усиновлюві повернули дитину до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків».

Зі змісту рішення Баришівського районного суду Київської області від 12 листопада 2018 року вбачається, що з правовими наслідками усиновлення заявники були обізнані, розуміючи ступінь відповідальності за дитину, її належне виховання, навчання та розвиток. При цьому судом було встановлено, що стан здоров`я, матеріальне забезпечення заявників, бажання самої дитини, дозволяють подружжю ОСОБА_6 усиновити вихованця Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків» ОСОБА_3 , створити дитині належні умови для життя, виховання та розвитку.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції вірно враховано, що ключовим питанням при вирішенні справ про скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам дитини.

Суд встановив, що згідно висновку Броварської районної державної адміністрації Київської області від 30 листопада 2021 року № 2474/01-12 про скасування усиновлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , орган опіки та піклування категорично заперечує щодо задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав.

Так, під час особистої розмови з представником Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області Семенець Богдан заперечував про те, що було викладено у позовній заяві ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: відмова від виконання їх прохань, допомоги по-господарству, схильність до брехні та крадіжок. У позовній заяві зі слів усиновлювачів вказано, що дитина має певні вади, які не були їм відомі. Проте, як пояснював ОСОБА_4 , батьки жодного разу не проводили йому медичного обстеження. Повертатися в родину відмовляється, так як батьки неприязно ставляться до нього, його життям не цікавляться і не приймають участі в його вихованні. Крім того, з усних повідомлень сусідів, в сім`ї позивачів проживали і інші діти, але через певний час вони відмовлялися від них. Зважаючи на вище викладене, служба вважала, що для дитини скасування усиновлення буде черговою втратою родини.

Відповідно до характеристики Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків»на вихованця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває в центрі з 14 серпня 2020 року, адаптація пройшла без особливих труднощів, так як хлопець потрапив в заклад вдруге. За період перебування в закладі ОСОБА_4 зарекомендував себе як: скритий, імпульсивний, вразливий, недовірливий. Хлопець навчається в 10 класі Морозівського НВК «спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів - ясла-садок» імені ОСОБА_11 . Розумовий розвиток ОСОБА_4 відповідає віку. Має середній рівень пізнавальної активності та словникового запасу. Ставлення до навчання позитивне, але особливого інтересу та здібностей не виявляє, під час підготовки домашніх завдань потребує контролю. Богдан дотримується правил внутрішнього розпорядку закладу, враховує рекомендації вихователів, іноді проявляє зухвалість, нестриманість та запальність, хоча з часом, усвідомлюючи свою провину, може попросити вибачення, також сильно виражена недовіра до навколишніх людей. В дитячому колективі підтримує дружні стосунки, віддає перевагу спілкуванню у вузькому колі, у спілкуванні з дітьми меншого віку періодично проявляє авторитетну поведінку, прагне верховодити, підкоряти собі інших, користується авторитетом серед дітей. Конфлікти можуть виникати, так як він не витримує грубості та має підвищену імпульсивність. Для ОСОБА_4 характерний великий діапазон емоційних станів: легко захоплюється радісними подіями і впадає в повний відчай від сумних, образи приховує в собі. Позитивні риси: доброта, співпереживання, емпатійний, радіє за чужі успіхи, загострене почуття обов`язку, виконавська дисципліна. Негативні риси: надмірна чутливість, плаксивість, тривожність, готовність впадати у відчай, емоційне реагування на ситуації, йому до смаку розваги та життєва насолода, гостро реагує на життєві події, причому як на позитивні, так і негативні. Богдан проявляє інтерес до комп`ютерних ігор та занять у спортивному залі, а також має хобі - випалювання по дереву. Хлопець дотримується особистої гігієни. На належному рівні підтримує охайний зовнішній вигляд і доцільний стан речей. Відповідально ставиться до власного майна. Під час виконання доручень проявляє зацікавленість та наполегливість, майже завжди доводить поставлене завдання до кінця, докладає зусиль під час трудової діяльності, приходить на допомогу іншим, приймає участь у культурно-масових заходах закладу (а.с. 150, 151.)

Відмовляючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про скасування усиновлення, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів правильно виходив з недоведеності позивачами обставин про те, що поведінка дитини під час проживання в їх сім`ї змінилась настільки, що негативно вплинуло на взаєморозуміння в сім`ї, з приводу чого виникли конфліктні відносини та призвело до ускладнень стосунків між батьками та дитиною поза волею позивачів.

Встановлені у справі обставини свідчать про те, що саме поведінка позивачів вплинула на їх стосунки з дитиною, зокрема, батьки (усиновлювачі) не вчинили жодних дій для налагодження гармонійних та сімейних відносин між ними та дитиною.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_5 в силу свого віку та розвитку на час виникнення спірних правовідносинвідмовлявся виконувати прохання усиновлювачів, свідомо не бажаючи розуміти їх, мав проблеми з навчанням та фізичні та/або психологічні вади, страждав ігровою залежністю, мав схильність до брехні і крадіжок, маніпулював відносинами з батьками з метою досягнення корисливих цілей як дитини, тікав з дому тощо, у зв`язку з чим відсутні обґрунтовані підстави вважати, що між батьками та дитиною склалися такі стосунки, які є неможливими для їх спільного сумісного проживання і виконання позивачами взятих на себе батьківських обов`язків.

При цьому із витребуваної судом копії особової справи ОСОБА_3 (після усиновлення - ОСОБА_5 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що перед усиновленням дитина проходила черговий медичний огляд, про що 26 вересня 2018 року складений висновок про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дитини, згідно якого ОСОБА_4 є здоровим, в тому числі й психічно.

Позивачам до усиновлення було достеменно відомо про життєву ситуацію, в якій опинилась дитина, яка була позбавлена батьківського піклування та яка потребує регулярної особистої уваги з боку батьків, постійного проведення часу з мамою та батьком, регулярних розвиваючих занять, розвитку відповідальності та навичок самостійності відповідно віку. Та обставина, що дитина має певні поведінкові особливості (недовіра до людей, вразливість, скритість, підозрілість, ворожість, імпульсивність) не є тією підставою, з якою сімейне законодавство пов`язує можливість скасування усиновлення в судовому порядку, адже усиновлювачі, усвідомлюючи наслідки свого рішення взяти на виховання дитину, повинні проявляти особливу доброзичливість, терплячість, врівноваженість та стресостійкість.

Як встановлено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, після усиновлення та погіршення стосунків між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та усиновленою дитиною усиновлювачі не зверталися до фахівців з метою встановлення причин неналежної поведінки хлопця й ухилилися від надання допомоги щодо вирішення питання його психоемоційного стану, зокрема такі докази у справі відсутні.

У матеріалах справи також відсутні докази фахової допомоги неповнолітньому ОСОБА_4 з метою вирішення питання його психоемоційного стану та встановлення причин такої поведінки. Тобто батьки не сприяли вирішенню конфліктних ситуацій між ними та сином, про які вони зазначали, звертаючись до суду із позовом про скасування усиновлення.

Єдиним способом вирішення конфлікту між батьками та дитиною, з боку батьків, було звернення до суду з позовом про скасування усиновлення та повернення дитини до закладу, в якому вона перебувала раніше. При цьому, батьки не вжили заходів щодо проведення роботи з дитиною та усиновлювачами з метою налагодження стосунків в родині та усунення конфліктних ситуацій, в тім числі з допомогою спеціалістів.

Також встановлено, що після передачі непонолітного ОСОБА_4 до Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Сезенків» подружжя ОСОБА_6 дитину не відвідували, його здоров`ям та розвитком не цікавилися, хоча продовжували бути його батьками й мали відповідні як права, так і обов`язки щодо дитини. Тобто повинні були нести повну відповідальність за здоров`я та психоемоційний стан дитини, чого не робили.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели і місцевий суд не встановив неможливості виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків незалежно від їх волі у стосунках, які склалися між усиновлювачами та дитиною.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 238 СК України, для скасування усиновлення, а саме, що між усиновлювачами і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювачів, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачами своїх батьківських обов`язків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що проживання дитини разом з усиновлювачами суперечить інтересам дитини, яка, виходячи із її поведінки та відношення до усиновлювачів, сама не хоче проживати разом з позивачами, про що зазначено у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської областівід 30 листопада 2021 року, є необґрунтованими з огляду на те, що озвучена позиція дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про скасування усиновлення, адже думка дитини не завжди може відповідати її інтересам та може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу неповнолітнього віку та конфлікту з батьками неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).

Згідно статті 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Тобто, при розгляді даної справи суд першої інстанції, крім іншого, також мав враховувати принцип пропорційності з метою дотримання при розгляді справи та ухваленні рішення «справедливого балансу» сторін, обов`язково враховуючи найвищі інтереси дитини.

Таким чином, зважаючи на встановлені належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, ураховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, а також з огляду на найкращі інтереси дитини, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області про скасування усиновлення у зв`язку із його необгрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги представника позивачів.

Згідно із вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачами судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 1 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко