Справа № 305/852/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Готра Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поштак Юстина Степанівна, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року, ухвалене головуючою суддею Марусяк М.О., за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в нерухомому майні, виділення в натурі частки зі спільної власності та стягнення грошової компенсації за частку в нерухомому майні

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки зі спільної власності та стягнення грошової компенсації за частку у нерухомому майні.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона володіє 1/2 частиною ідеальної частки будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 18.03.2011, виданого виконавчим комітетом Ясінянської селищної ради, на праві спільної часткової власності разом з ОСОБА_1 , який також володіє 1/2 частиною вищевказаного будинку. Право власності набуто нею під час перебування у шлюбі з 24 квітня 2004 року по 25 листопада 2016 року. З липня 2015 року, вона не проживає у будинку АДРЕСА_1 через сварки та непорозуміння з іншим співвласником - ОСОБА_1 .

На даний час існують обставини для розподілу в натурі будинку АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації за частку в нерухомому майні, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається. Вона, як співвласник житлового будинку надає згоду на грошову компенсацію за частку у нерухомому майні. Земельна ділянка, площею 0,187 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) набута відповідачем, в порядку приватизації, кадастровий номер: :09:002:0100, дата державної реєстрації земельної ділянки, 29.07.2008. В подальшому, на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 побудовано будинок. Вважає, що згідно принципу цілісності земельної ділянки із будівлею, яка на ній розташована, вона набула права власності на 1/2 частину вказаної земельної ділянки. Спільне володіння та користування спірним будинком та земельною ділянкою разом з відповідачем неможливо через сварки та непорозуміння з відповідачем. Останній створює всілякі перешкоди для вільного користування нею спірним майном.

Враховуючи подану заяву про зміну предмету позову ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки, за кадастровим номером: :09:002:0100, площею 0,187 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виділити в натурі ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Розподілити в натурі земельну ділянку з кадастровим номером: :09:002:0100, площею 0,187 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 , виходячи з права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину вказаної земельної ділянки та житлового будинку.

Виділити у власність ОСОБА_1 в цілому земельну ділянку з кадастровим номером: :09:002:0100, площею 0,187 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 в її користь вартість 1/2 частини вказаної земельної ділянки та житлового будинку, що складає 5730000 гривень.

Припинити власність ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки, з кадастровим номером::09:002:0100, площею 0,187 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частину житлового будинку, АДРЕСА_1 після сплати ОСОБА_1 5730000 гривень.

Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, з кадастровим номером::09:002:0100, площею 0,187 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Розділено в натурі житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 595,38 кв.м, житловою площею 259,20 кв.м., з урахуванням встановлених сонячних колекторів в кількості 2х4 одиниць та басейну, розміром 9м х 4,5 м, глибиною 1,5м, вартість якого згідно висновку експерта №402/06.20 від 20.06.2020 становить 6941164 гривень та належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з незначним відступом від рівності ідеальних часток по 1/2 (одній другій) кожному, виділивши у власність:

Громадянину ОСОБА_1 ідеальну частку у розмірі 51/100:

- гараж (І-1) площею 40,07 квадратних метрів;

- коридор зі сходинковою кліткою (І-4) площею 27,94 квадратних метрів;

- кухня (І-7) площею 26,44 квадратних метрів;

Всього по цокольному поверху 94,45 квадратних метрів.

- хол (2-5) площею 23,62 квадратних метрів;

- кімната (2-6) - площею 33,77 квадратних метрів;

- коридор зі сходинковюю кліткою (2-7) площею 22,7 квадратних метрів;

- кімната (2-8) - площею 34,51 квадратних метрів;

Всього по 1-му поверху 114,6 квадратних метрів.

- санвузол (3-1) - площею 14,68 квадратних метрів;

- коридор зі сходинковюю кліткою (3-2) площею 14,64 квадратних метрів;

- кімната (3-3) - площею 13,45 квадратних метрів;

- кімната (3-7) - площею 24,57 квадратних метрів;

Всього по мансарді 67,34 квадратних метрів.

- басейн розміром 9 м х 4,5 м, глибиною 1,5м.

Всього виділено ОСОБА_1 указаних приміщень житлового та нежитлового призначення загальною площею 276,39 квадратних метрів, згідно Варіанту №5 Висновку судового експерта Гаркуша М.Д. №402/06.20 від 20.06.2020 (додаток №5-1, додаток №5-2, додаток №5-3, додаток №5-4, позначених темним кольором).

Громадянці ОСОБА_2 ідеальну частку у розмірі 49/100 :

- гараж (І-1) площею 46,52 квадратних метрів;

- санвузол (І-2) ) площею 4,47квадратних метрів;

- коридор (І-3) площею 8,32 квадратних метрів;

- хол - (І-5) площею 39,97 квадратних метрів;

- підсобне приміщення (І-6) - площею 16,56 квадратних метрів;

Всього по цокольному поверху 115,84 квадратних метрів.

- кімната (2-1) площею 15,25 квадратних метрів;

- кімната (2-2) - площею 34,39 квадратних метрів;

- санвузол (І2-3) ) площею 13,84 квадратних метрів;

- кімната (2-4) - площею 34,66 квадратних метрів;

- коридор зі сходинковюю кліткою (2-7) площею 19,77 квадратних метрів;

Всього по 1-му поверху 117,91 квадратних метрів.

- коридор зі сходинковюю кліткою (3-2) площею 14,52 квадратних метрів;

- кімната (3-4) - площею 16,56 квадратних метрів;

- кімната (3-5) - площею 33,86 квадратних метрів;

- балкон К*0,3 (3-6) - площею 2,12 квадратних метрів;

- кімната (3-7) - площею 18,18 квадратних метрів

Всього по мансарді 85,24 квадратних метрів.

- Сонячні колектори в кількості 2х4 одиниць.

Всього виділено ОСОБА_2 указаних приміщень житлового та нежитлового призначення загальною площею 318,99 квадратних метрів, згідно Варіанту №5 Висновку судового експерта Гаркуша М.Д. №402/06.20 від 20.06.2020 (додаток №5-1, додаток №5-2, додаток №5-3, додаток №5-4, позначених білим кольором).

Зобов`язано ОСОБА_1 сплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 84 678 грн.

Розділено в натурі земельну ділянку, з кадастровим номером: :09:002:0100, загальною площею 0,187 га, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши у власність:

ОСОБА_1 , земельну ділянку площею S-0,0849 га (згідно Висновку судового експерта Гаркуша М.Д. №402/06.20 від 20.06.2020 (додаток №5-Зем., позначених темним кольором).

ОСОБА_2 земельну ділянку площею S-0,0849 га (згідно Висновку судового експерта Гаркуша Маргарити Дмитрівни №402/06.20 від 20.06.2020 (додаток №5-Зем., позначених сірим кольором).

Земельну ділянку площею 0,0172 га залишити у спільному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 2.643,00 грн, судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поштак Ю.С., подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог. Вказує, що визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що право власності на вказану частину в нерухомому майні вже належить позивачу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке видане виконкомом Ясінянської селищної ради від 18.03.2011 року, і таке право ніким не оспорюється, а тому не потребувало судового захисту.

Що стосується вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , то слід зазначити, що ОСОБА_1 отримав спірну земельну ділянку на підставі рішення 17 сесії 5 скликання Ясінянської селищної ради від 21 жовтня 2008 року, а державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано 30.12.2008 року. Отже земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_1 безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Окрім того, слід звернути увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції без визнання вищевказаної земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та без скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке передувало видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, задовольнив позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину земельної ділянки.

Визначаючи варіанти розподілу житлового будинку та земельної ділянки, суд взяв до уваги висновок експерта, який не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки у висновку № 402/06.20 від 20.06.2020, не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду. Крім того дослідження спірного об`єкту не проводилося, а висновок експертного дослідження виконаний на підставі документів наданих адвокатом позивача.

Оскільки судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, і таке не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів, вважає що така підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Під час судового розгляду судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2004 року.

ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, 30.12.2008 року в порядку приватизації отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №461943, з кадастровим номером: :09:002:0100, площею 0,187 га, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується державним актом серії ЯЕ №461943 виданого 30.12.2008 Ясінянською селищною радою Рахівського району Закарпатської області та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №123666880 від 14.05.2018.

Під час перебування в шлюбі сторони на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 побудували житловий будинок загальною площею 595,38 кв.м., житловою площею 259,20 кв.м. та 18.03.2011 отримали свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 по 1/2 частці за кожним. А 30.03.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі вказаного свідоцтва про право власності, зареєстрували за собою право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в 1/2 частині за кожним.

Проте, рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області у справі №305/1383/16-ц від 12 жовтня 2016 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення суду набуло законної сили 25 жовтня 2016 року.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З уточненої позовної заяви ОСОБА_2 від 30.06.2020 року, прийнятої судом першої інстанції 07.07.2020 року, вбачається, що остаточно вона просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки; виділити у натурі 1/2 частини зазначеного нерухомого майна; визнати за ОСОБА_1 у цілому право власності на житловий будинок та земельну ділянку та стягнення з нього на її користь вартість 1/2 частин житлового будинку та земельної ділянки, що становить 5.730.000,00 грн.; припинити її право власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки після сплати ОСОБА_4 зазначеної суми компенсації.

Але рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково. Позовні вимоги щодо компенсації позивачці вартості 1/2 частин житлового будинку та земельної ділянки у сумі 5.730.000,00 грн., судом відхилено.

Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що відсутній спір з приводу належності сторонам по 1/2 частині на праві власності у житловому будинку на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.03.2011 року, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому суд безпідставно задоволив таку позовну вимогу. Суд безпідставно визнав право власності на 1/2 частину земельної ділянки за ОСОБА_2 , яку ОСОБА_1 набув у власність внаслідок приватизації такої земельної ділянки з отриманням Державного акту на право приватної власності на землю від 30.12.2009 року. При визначенні варіантів розподілу нерухомого майна експертом не здійснювалось дослідження таких об`єктів нерухомого майна та не зазначено, що такий висновок підготовлено для подання до суду.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №461943 від 30 грудня 2008 року, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,187 га за кадастровим номером: :09:002:0100 з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно частини 1 статтею 57 СК України (у редакції на час набуття ОСОБА_4 власності на земельну ділянку після укладення сторонами шлюбу) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України (у редакції на час набуття ОСОБА_1 власності на земельну ділянку після укладення сторонами шлюбу) зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення

домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А частиною 1 статті 60 СК України (у редакції на час набуття ОСОБА_1 власності на земельну ділянку після укладення сторонами шлюбу) визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Тож, можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на загальні правила виникнення спільної сумісної власності подружжя, управління такою власністю та принцип її поділу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Водночас, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Апеляційним судом встановлено, що на земельній ділянці площею 0,187 га за кадастровим номером: :09:002:0100 з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та набута у власність ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, сторонами збудовано на такій земельній ділянці житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 595,38 кв.м., а житловою площею 259,20 кв.м.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 18.03.2011 року, виданого виконавчим комітетом Ясінянської селищної ради на підставі рішення № 116 від 12.10.2010 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці на праві приватної спільної часткової власності.

Право приватної спільної часткової власності подружжя на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок) за реєстраційним номером майна: 33172644 зареєстровано 30 березня 2011 року в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

За приписами пунктів а), в) частини 2 статті 89 ЗК України, у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя; співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (частина 4 цієї статті). Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом (частина 5 цієї статті).

Згідно вимог частини 1 статті 120 ЗК України (в редакції на 30 березня 2011 року, день реєстрації приватної спільної часткової власності подружжя), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Як зазначено в частині 1 статті 377 ЦК України (в редакції на 30 березня 2011 року, день реєстрації приватної спільної часткової власності подружжя) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі N 2-3392/11 (провадження N 14-105цс19) сформульований правовий висновок, що у тому разі, якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв`язку з тим, що земельну ділянку виділено у власність для будівництва та обслуговування цього будинку, то в чоловіка, за яким визнається право власності на 1/2 частку будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку.

У постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі N 199/2099/17 (провадження N 61-35533св18) зазначено, що земельна ділянка, одержана особою в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, статті 377 ЦК України.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі N 6-814цс15, які враховані судом першої інстанції у справі, що переглядається.

Також і в підпункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

З урахуванням зазначеного, оскільки споруджений на земельній ділянці житловий будинок є спільним майном подружжя, тому до ОСОБА_2 перейшло право власності і на земельну ділянку під ним в частці, розмір якої відповідає частці у праві на будинок. З наведених підстав правильними є висновок суду першої інстанцій про те, що спірна земельна ділянка за наведених обставин належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між бувшим подружжям по 1/2 частці за кожним.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навів переконливих доводів на обґрунтування порушення судом першої інстанцій норм матеріального права в частині визначення судом правового статусу земельної ділянки площею 0,187 га за кадастровим номером: :09:002:0100 з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як майна, належного до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до власного викладу обставин справи, непогодження із встановленими фактичними обставинами справи судом першої інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Посилання ОСОБА_1 на той факт, що згідно договору дарування від 25.02.2008 року, який нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 955, йому подаровано батьком ( ОСОБА_5 ) земельну ділянку площею 0,187 га за кадастровим номером: :09:002:0100 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 у спірних правовідносинах не має правового значення через те, що на такій земельній ділянці згодом подружжям побудовано житловий будинок, і особиста приватна власність на таку земельну ділянку одного з подружжя трансформувалась у приватну спільну часткову власність обох подружжів.

Щодо вимоги про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку.

Виходячи із загальних засад процесуального права, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що після розірвання шлюбу між сторонами, позивачка вирішила визнати право власності на спільне сумісне майно та здійснити поділ такого майна. Однією із заявлених вимог є вимога про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку.

Сама же ОСОБА_2 надала суду першої інстанції свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 18.03.2011 року на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці на праві приватної спільної часткової власності, згідно рішення № 116 від 12.10.2010 року виконавчого комітету Ясінянської селищної ради, Рахівського району, Закарпатської області.

Відповідно, право приватної спільної часткової власності подружжя на об`єкт нерухомого майна житловий будинок АДРЕСА_1 за реєстраційним номером майна: 33172644 зареєстровано 30 березня 2011 року в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно по 1/2 частці за кожним.

Зазначена державна реєстрація прав власності сторін є чинною, та ніким не скасована, тому визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку за позивачкою у судовому порядку не є ефективним способом захисту, оскільки в даному випадку не йдеться про порушене право позивача.

Позаяк апеляційний суд не встановив обставин, які б підтверджували наявність порушення права ОСОБА_2 , за захистом якого вона звернулася, то зазначене є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги.

Щодо експертного дослідження.

Як зазначено у статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, частина 1 статті 81 ЦПК України.

За правилами пунктів 1, 2 частини 1 статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно посилань частин 1, 5, 6 статті 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Протягом судового розгляду, суд першої інстанції ухвалою від 11.03.2019 року призначив судову будівельно-технічну, земельно-технічну та оціночну експертизу, Т.1, а.с. 103-105. Ухвалою від 04.11.2019 року поновлено провадження у справі через не проведення судової експертизи, а.с. 124. Ухвалою від 04.11.2019 року знову призначено судову будівельно-технічну, земельно-технічну та оціночну експертизу, а.с. 125-128. Ухвалою від 21.01.2020 року поновлено провадження у справі через не повернення ухвали про призначення експертизи без виконання, а.с. 143.

На підставі заяви від 21.09.2020 року адвоката Бородін Д.В., який представляє ОСОБА_2 до матеріалів справи долучено витяг з висновку експерта Горкуша М.Д. за результатами проведення експертного дослідження в галузі судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 20.06.2020 року за № 402/06.20., а.с. 183, 184-225.

З вступної частини висновку експерта вбачається, що такий складено за заявою адвоката Бородіна Д.В. щодо проведення експертного дослідження в галузі будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи стосовно житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці. Експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 попереджені про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.

Судові експерти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у даному експертному дослідженні дійшли висновку, що поділ в натурі 1/2 частини земельної ділянки за кадастровим номером: :09:002:0100, площею 0,187 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з урахуванням розташованого на ній житлового будинку, басейну та сонячних колекторів, вбачається можливим. Також вбачається можливим поділ в натурі 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 595,38 кв.м. , житловою площею 259,20 кв.м. а також басейну та сонячних колекторів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, судовими експертами запропоновано до розгляду п`ять варіантів розподілу житлового будинку та земельної ділянки. З цих варіантів найбільш реальним і таким що відповідає інтересам сторін є п`ятий варіант за яким частки сторін є максимально рівними з мінімальним відхиленням та сплатою компенсації за одну соту частину.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року також було призначено у справі судову будівельно-технічну та оціночну експертизу. Але така не була проведена у зв`язку із нездійсненням проплати такої.

З матеріалів справи вбачається, що судом три рази призначалась у спірних правовідносинах судова експертиза, але жодна так і не була проведена.

Водночас, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, та без яких встановити відповідні обставини у переглядаємій справі неможливо. А звідси, наявність у матеріалах справи експертного висновку чи висновку експертного дослідження у спірних правовідносинах є обов`язковим.

Заперечуючи зазначений висновок експертного дослідження, ОСОБА_1 посилається на те, що такий не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить посилання на те, що складений для подання до суду, об`єкт дослідження не досліджувався експертами по місцю розташування такого.

Проаналізувавши дані доводи, колегія суддів дійшла до думки, що такі не являються такими, які б свідчили про неналежність такого висновку експертного дослідження обставинам справи з огляду на потрібність такого у спірних правовідносинах. Експерти не виїжджали по місцю розташування об`єктів дослідження для здійснення їх дослідження у зв`язку з наявністю карантину в Україні через поширення корона вірусу, а висновок експертного дослідження виконаний на підставі документів наданих адвокатом Бородіним Д.В. Разом з цим, ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що наданий висновок експертного дослідження за технічними параметрами та характеристиками не відповідає фактичним параметрам житлового будинку та земельної ділянки. Відсутність у змісті висновку експертного дослідження посилання на те, що такий складено для подання до суду не являється настільки важливим, щоб не брати такий до уваги в світлі того, що жодна з призначених експертиз не була проведена, а наявність висновку експерта у спірних правовідносинах є необхідною. За цих обставин, висновок експертного дослідження не є таким, що протирічить частині 5 статті 106 ЦПК України, оскільки по суті такий складено на замовлення сторони для подання саме до суду в зв`язку з розглядом спору про поділ нерухомого майна, а не у зв`язку з вирішенням якихось інших питань. Тож, зазначені обставини не можна визнати такими, що не відповідають викладеним висновкам у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року в справі № 522/1029/18. Більше того, даний висновок стосується обставин, які вказували на те, що висновок експертного дослідження складено тоді, коли процесуальна норма статті 106 ЦПК України не передбачала дії для сторони, експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України та не було зазначено, що такий подається до суду. У переглядаємій справі такі обставини окрім не зазначення про підготування такого для подання до суду, відсутні.

Щодо належності басейну та сонячних колекторів іншій особі.

ОСОБА_1 посилається на те, суд здійснив поділ майна, яке не належить сторонам. Так, басейн пропіленовий та сонячні колектори «ECOLINE» - 8 штук придбано ОСОБА_8 .

На підтвердження даної обставини долучено до матеріалів справи специфікація-замовлення від 01.07.2016 р. на ім`я ОСОБА_8 щодо басейну пропіленового з додатковим устаткуванням на загальну суму 69.000,00 грн., акт прийому-передачі готової продукції № 1 від 05.07.2016 р., накладна № 106 від 18.07.2016 р., Т.1, а.с. 231, 233, 235. За видатковою накладною № 3/Ж від 31.10.2016 року ОСОБА_8 отримала сонячні колектори «ECOLINE» - 8 штук, вартістю 70.000,00 грн., а.с. 236.

Слід зазначити, що пропіленовий басейн з додатковим устаткуванням до нього та сонячні колектори «ECOLINE» у кількості 8 штук знаходяться на земельній ділянці по АДРЕСА_1 на якій сторонами збудовано житловий будинок. Тобто, зазначені рухомі речі є складовою частиною благоустрою садиби, які за своїм призначення спрямовані для покращення побуту сім`ї (родини). Сам факт того, що в зазначених документах вказано ОСОБА_8 ще не являється доказом того, що такі речі придбано за особисті кошти ОСОБА_8 , а не за спільні кошти подружжя чи для користування подружжям, оскільки ОСОБА_1 не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на вказане рухоме майно. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_8 зверталась до сторін з вимогою про повернення їй даних речей або отримати компенсацію за такі. Не подавала в даній справі самостійних позовних вимог до ОСОБА_2 , якщо заперечує факт належності вказаного рухомого майна сторонам.

Відтак, відсутні підстави беззаперечно стверджувати про те, що пропіленовий басейн з додатковим устаткуванням до нього та сонячні колектори «ECOLINE» у кількості 8 штук не являються майном яке набуто подружжям за час перебування у шлюбі.

Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку не відповідає обставинам справи то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині позовної вимоги із постановленням з цієї вимоги постанови про відмову ОСОБА_2 у позові. За цих обставин, вимоги апеляційний скарг підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поштак Юстина Степанівна, задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2020 року, скасувати в частині вимоги про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та постановити у цій справі постанову про відмову ОСОБА_2 у задоволенні зазначеної позовної вимоги.

У решті позовних вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 25 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: