Справа № 169/483/22
Провадження № 2/169/307/22
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 листопада 2022 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі
головуючого судді Тітівалова Р.К.,
секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, аліментів за минулий час та відшкодування моральної шкоди,
07 вересня 2022 року (згідно зі штампом на поштовому конверті) ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, аліментів за минулий час та відшкодування моральної шкоди.
У судове засідання позивач не з`явилася, 24 листопада 2022 року подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю із викладених у позовній заяві підстав, просить позов задовольнити та розглядати справу без її участі та за відсутності її представника - адвоката Воробей О.В. (а. с. 84).
Представник позивача у судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки (а. с. 76), про причини неявки суд не повідомляла, клопотань не подавала.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи в контексті положень частини восьмої статті 128 ЦПК України був належним чином повідомлений (а. с. 79, 80), про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов та клопотань не подавав.
Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року постановлено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.
Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Обов`язок батьків щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям та способи й порядок його виконання врегульовано у главі 15 Сімейного кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин першої, третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України).
За змістом частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками свого обов`язку по утриманню неповнолітньої дитини, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду із відповідним позовом.
Судом встановлено, що сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 19 липня 2022 року, в якому батьком дитини записаний відповідач ОСОБА_2 (а. с. 8).
Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 18 травня 2022 року, що набрало законної сили, відповідача ОСОБА_2 визнано батьком дитини та внесено зміни до актового запису про її народження (а. с. 10-11).

Дитина проживає разом із позивачем (а. с. 7, 9).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд відповідно до вимог статей 180, 182 СК України бере до уваги те, що обов`язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька, позивач має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, отримує соціальну допомогу в розмірі 860 гривень (а. с. 12, 13), відповідач не працює, офіційного доходу не має (а. с. 82), інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб на утриманні не має.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження наявності інших, передбачених статтею 182 СК України, обставин, що враховуються судом при визначенні розміру аліментів, сторони суду не надали.

З огляду на вказане та виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову в частині стягнення аліментів і вважає доцільним та достатнім стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, що відповідає вимогам статей 182, 183, 191 СК України.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час у розмірі 180000 гривень за період з вересня 2012 року по серпень 2022 року включно (по 1500 гривень щомісячно).

Відповідно до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Аналіз статті 191 СК України дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: 1) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; 2) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач не надала належних та допустимих доказів, які б підтверджували вжиття нею заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не могла одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Суд не приймає до уваги як докази на підтвердження вжиття таких заходів направлення запитів адвокатом позивача Воробей О.В. до відповідних органів щодо місця роботи та доходів відповідача та щодо перетинання ним державного кордону України (а. с. 15-17), оскільки такі мали місце лише у липні 2022 року, тоді як позивач просить стягнути аліменти за минулий час за період з вересня 2012 року по серпень 2022 року.

Не є такими доказами і фіскальні чеки про направлення рекомендованих листів відповідачу у серпні 2022 року (а. с. 18). Крім того, докази про зміст таких листів відсутні.

Разом із тим, зміни до актового запису про народження дитини щодо батьківства відповідача були внесені лише на підставі судового рішення від 18 травня 2022 року.

У матеріалах справи відсутні докази, що позивач до 2022 року вживала заходи щодо визнання батьківства відповідача та стягнення з нього аліментів.

Також, як зазначив Верховний Суд у постанові від 05 березня 2018 року у справі № 463/5577/16-ц, «присудження аліментів за минулий час є правом, а не обов`язком суду».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивач просила стягнути з відповідача на її користь 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині тим, що відповідач ухилявся від виконання батьківських обов`язків, в тому числі, щодо утримання дитини, не брав участі у її вихованні, внаслідок чого позивач змушена була самостійно доглядати та утримувати дитину, що негативно вплинуло на її моральний та душевний спокій, на повсякденний спосіб життя. Крім того, зазначала, що відсутність уваги та турботи батька щодо дочки призводить до моральних страждань дитини.

Відповідно до статті 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

За змістом частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України можуть субсидіарно застосовуватися для регулювання сімейних відносин.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, визначених Конституцією та законами України.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що вказані у Сімейному кодексі України випадки (статті 49, 50, 157, 158, 159, 162 СК України) можливо розглядати як перелік діянь, що беззаперечно тягнуть за собою виникнення моральної шкоди. Натомість це не виключає можливості відшкодування такої шкоди, у разі її належного доведення, і в інших випадках порушення прав учасників сімейних відносин.

Відповідно до статі 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача ОСОБА_2 та моральною шкодою, яка, за твердженням позивача, заподіяна їй та дочці.

Сам факт того, що відповідач не виконував батьківські обов`язки, в тому числі, щодо утримання дитини у період, коли не був записаний батьком дитини у свідоцтві про її народження, не свідчить про протиправність дій ОСОБА_2 та завдання моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 .

За таких обставин, оскільки позивач не довела наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, зокрема протиправної поведінки (дій чи бездіяльності) відповідача, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини ОСОБА_2 в заподіянні шкоди, підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди у цій справі відсутні.

Крім того, посилаючись при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди на те, що така шкода завдана не тільки їй, а й дитині, позивач, реалізуючи свої процесуальні права на власний розсуд, не заявляла вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої дитині, а просила стягнути із відповідача моральну шкоду завдану виключно їй.

З огляду на вищевказане, у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 гривень позивач надала ордер серії АС №1044300, договір про надання правничої допомоги від 20 липня 2022 року, рахунок від 20 липня 2022 року, акт приймання-передачі виконаних робіт та квитанцію від 05 вересня 2022 року (а. с. 21-25).

Виходячи з того, що позов ОСОБА_1 задоволено частково (задоволена одна вимога із трьох), то суд дійшов висновку про те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу, що підтверджені належними доказами, підлягають стягненню з відповідача частково, на суму 1333.33 гривні (4000 грн / 3 = 1333.33 грн).

Враховуючи, що позивач при подачі позову була звільнена від сплати судового збору в частині вимог про стягнення аліментів на підставі закону, то відповідно до вимог частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 992.40 гривень судового збору.

Судовий збір за інші дві позовні вимоги (стягнення аліментів за минулий час і відшкодування моральної шкоди) стягненню з відповідача не підлягає, оскільки у задоволенні цих вимог позивачу відмовлено.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

На підставі викладеного, статей 180-182, 184, 191 СК України, статей 16, 23, 1167 ЦК України, та керуючись статтями 141, 247, 206, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 1333 (одна тисяча триста тридцять три) гривні 33 (тридцять три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача №:UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Волинського апеляційного суду через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо учасниками справи не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , паспорт № НОМЕР_1 .

Представник позивача: Воробей Оксана Володимирівна , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне рішення складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий