Справа № 450/4836/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І. І.
Провадження № 22-ц/811/2420/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

з участю представника апелянта адвоката Посікіри Р.Р., представника позивача адвоката Павлишина І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Посікірою Романом Романовичем, на рішення Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року (повний текст рішення складено 09 червня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

в листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 2 236 966 грн 47 коп., з яких 1 % за користування коштами 20 760,00 грн, моральна шкода 50 000,00 грн, подвійна облікова ставка 65 294 грн 47 коп., інфляційні збитки 24 912,00 грн.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що 19 березня 2021 року відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 75 000,00 доларів США готівкою та написав боргову розписку в присутності свідків про повернення коштів до 01 вересня 2021 року, з додатковою виплатою 1 % за користування позикою. Відповідач жодного разу не здійснив повернення коштів частинами, не сплатив відсоток. На неодноразові звернення обіцяв сплатити кошти, однак цього не зробив. 17 вересня 2021 року відповідачу було направлено вимогу про виконання зобов`язання, 12 жовтня 2021 року відповідачу було повторно направлено повідомлення про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань, однак цього зроблено не було. А тому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 75 000 доларів США, що еквівалентно 2 076 000,00 грн, 1 % згідно умов розписки, що становить 20 760,00 грн, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 02 вересня 2021 року по 08 листопада 2021 року, що складає 65 294 грн 47 коп. та інфляційне збільшення 24 912,00 грн. Крім того, внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань відповідачем було заподіяно і моральну шкоду. Через емоційні переживання та страждання було порушено його звичний спосіб життя, все це негативно вплинуло на його здоров`я, йому необхідно прикладати зусилля для відновленням психологічного стану, а тому просить стягнути 50 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - борг у сумі 2 186 966 грн 47 коп, з яких сума основного боргу 2 076 000,00 грн; відсоток (1 %) за користування коштами 20 760,00 грн; подвійна облікова ставка 65 294 грн 47 коп.; інфляційні збитки 24 912,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 11 846 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 19 200,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В вересні 2022 року ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Посікірою Романом Романовичем, в якій просить скасувати рішення Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року в частині стягнення з відповідача подвійної облікової ставки у розмірі 65 294 грн 47 коп., інфляційних збитків у розмірі 24 912,00 грн., моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 19 200,00, та прийняти у цій частині нове, яким в задоволенні вказаних вимог відмовити повністю.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми основного боргу у розмірі 2 076 000,00 грн та відсотку (1%) за користування коштами у розмірі 20 760,00 грн, в апеляційному порядку учасниками справи не оскаржується, відтак його перегляд у цій частині в апеляційному порядку, не здійснюється.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки основне зобов`язання виражено в іноземній валюті, законодавством України не передбачена можливість стягнення інфляційних втрат в такому випадку. Безпідставним є стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки, адже умовами укладеного між сторонами договору, такий вид відповідальності не передбачений, як і не визначений розмір пені. Також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, адже умовами укладеного між сторонами договору також не передбачено таке стягнення. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, вважає їх розмір завищеним, адже представник позивача був присутнім лише на одному судовому засіданні в суді першої інстанції.

У жовтні 2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Павлишином Ігорем Мирославовичем, який мотивовано законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції та безпідставністю доводів апеляційної скарги. У зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , а оскаржуване рішення залишити без змін.

В листопада 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (на оплату послуг адвоката), підписана адвокатом Посікірою Романом Романовичем, в якій заявник просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, в розмірі 10 000,00 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися до суду апеляційної інстанції,, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Павлишин Ігор Мирославович визнав апеляційну скаргу в частині доводів щодо безпідставного стягнення судом першої інстанції з відповідача подвійної облікової ставки у розмірі 65 294 грн 47 коп. та інфляційних збитків у розмірі 24 912,00 грн.

Судом встановлено, що відповідно до власноручно написаної розписки від 19 березня 2021 року ОСОБА_1 підтвердив факт отримання цього числа від ОСОБА_2 коштів в сумі 75 000,00 доларів США та зобов`язався отримані кошти повернути до 01 вересня 2021 року, разом з відсотками в розмірі 1%.

Факт написання власноручно та підписання такої розписки відповідачем не заперечується, як і не заперечується факт неповернення своєчасно позичених коштів, з нарахованими на них процентами.

З вказаним позовом ОСОБА_2 звернувся в суд 11 листопада 2021 року.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не застосовується.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Позивачем при зверненні з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики визначено її розмір з урахуванням курсу гривні до долара станом на дату звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову у частині стягнення інфляційних втрат.

Частиною першою статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою; правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (частина перша статті 547 ЦК України); різновидом неустойки є пеня, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, друга статті 549 ЦК України).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, в разі укладення договору позики проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Тобто дія вказаного Закону на спірні відносини не поширюється.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що сторонами не досягнуто в договорі (розписці від 19 березня 2021 року) домовленості з приводу розміру пені, а також вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини, дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення зобов`язання за договором позики задоволенню не підлягають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (частини перша, друга та третя статті 22 ЦК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення статті 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, через те, що такий вид відповідальності не передбачений укладеним між сторонами договором позики, адже Велика Палата Верховного Суду відступила від такого висновку щодо застосування норми права, в той час як доходить висновку, що позивачем не доведений як факт заподіяння моральної шкоди, так і її розмір.

Відтак, вказані позовні вимог задоволені судом першої інстанції безпідставно.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. […] Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. […] ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. […] саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Врахувавши висновки Верховного Суду з цього питання, заперечення представників сторін щодо стягнення цих витрат як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів, з огляду на подані сторонами у справі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, врахувавши фактичні обставини справи, що переглядається, предмет позову, складність справи, доходить висновку про часткове задоволення заяв сторін про стягнення витрат на правничу допомогу, зокрема, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 19 200,00 грн слід змінити, зменшивши цю суму до 10 000,00 грн., а заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції слід задовольнити частково, та стягнути на його користь з ОСОБА_2 5 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновку щодо суті та підстав задоволення апеляційної скарги відповідача, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 503 грн 10 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Також слід змінити рішення суду першої інстанцій як в частині загальної суми боргу, зменшивши таку на суму позовних вимог, в задоволенні яких відмолено, а також зменшити судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, через часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 256, 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Посікірою Романом Романовичем задовольнити частково.

Рішення Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 подвійної облікової ставки у розмірі 65 294 грн 47 коп.; інфляційних збитків у розмірі 24 912,00 грн та моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 19 200,00 грн змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року в частині загальної суми стягнення боргу, а також стягнення судового збору змінити, зменшивши суму боргу з 2 186 966 грн 47 коп. до 2 086 760 грн 00 коп., а суму судового збору з 11 846 грн 20 коп. до 10 587 грн 28 коп.

В решті рішення Пустомитівсього районного суду Львівської області від 30 травня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 503 грн 10 коп судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000 грн 00 коп. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич