Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Майор Ю.В.., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи ГУНП в Закарпатській області Чубелко О.Ю., представника третьої особу УСБ в Закарпатській області Семенов О.О., представника третьої особи прокуратури Закарпатської області Роман М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 07.11.2022 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 10.11.2022.

ОСОБА_3 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суд у Закарпатської області із позовною заявою до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури.

Мотивуючи позовні вимоги тим, що постановою старшого слідчого відділення-2 УСБУ в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. від 11.01.2011 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах, тобто злочину передбаченого ч.4 ст. 191 КК України. 11.01.2011 року ОСОБА_3 був затриманий по кримінальній справі за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст. 191 КК України та утримувався в ІТТ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області, що підтверджується протоколом затримання. Постановою старшого слідчого відділення-2 УСБУ в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. від 12.01.2011 року було порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_3 , об`єднано кримінальні справи та прийнято кримінальну справу до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч.4 ст. 191 КК України.

12.01.2011 року на центральних каналах телебачення України була подана інформація про арешт директора Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» ОСОБА_3 за незаконне відчудження (розтрату) державного майна. 14.01.2011 судом продовжено термін затримання ОСОБА_3 до 10 діб., 21.01.2011 судом відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про обрання стосовно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яку залишено без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011 року.

Відповідно за 10 днів у період з 11.01.2011 по 21.01.2011 року ОСОБА_3 не нараховувалась заробітна плата.

21.01.2011 року захисником Крупкіна О.Ж. Косарєвою- ОСОБА_4 була подана скарга до Ужгородського міськрайсуду в порядку ст. 236-7 КПК України про скасування постанови слідчого від 12.01.2011 року про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

26.01.2011 р. у помешканні ОСОБА_3 проведено обшук з вилученням особистих речей, що підтверджується протоколом обшуку.

Постановою Ужгородського міськрайсуду 17.02.2011р. по справі № 4с- 192/11 скаргу захисника Крупкіна О.Ж. задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011р. по справі № 10/0790/171/11 постанова Ужгородського суду від 17.02.2011р. скасовано, а провадження за скаргою направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011р. скаргу захисника Крупкіна О.Ж. задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч, 4 ст. 191 КК України скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011р. постанова Ужгородського міськрад суду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011р. залишена без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.03.2012р. по справі №5-902км12 постанову Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011р. та Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011р. скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 07.06.2012р. по справі № 5-902км12 відмовлено захиснику Косаревій-Козловій Л.О. в інтересах ОСОБА_5 у допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 4/712/802/12 (712/7141/12) від 14.05.2012р. у задоволенні скарги адвоката Косаревої-Козлової Л.О, яка представляє інтереси ОСОБА_3 на постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.06.2012р. апеляція захисника задоволена, постанова Ужгородського міськрайсуду по справі № 4/712/802/12 (712/7141/12) від 14.05.2012р., якою залишено без задоволення скаргу захисника в інтересах ОСОБА_3 на постанову про порушення кримінальної справи щодо останнього скасовано. Провадження за скаргою повернуто на новий розгляд до Ужгородського міськрайсуду.

Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 712/11492/12 від 21.01.2013р. скарга захисника Крупкіна О.Ж. - задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р. постанова Ужгородського міськрайсуду по справі від 21.01.2013 р. залишена без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013р. по справі № 5-5286км13 постанова Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013р. та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р. залишені без змін, а касаційна скарга прокурора - без задоволення. Ухвала Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013р. направлена ОСОБА_3 згідно поштовому штемпелю на конверті 17.12.2013р. і отримана ним 20.12.2013р.

За твердженням представника позивача, ОСОБА_3 незаконно перебував під слідством з 11.01.2011р. до 03.12.2013р., а саме 34 місяці та 22 дні, та до нього був незаконно застосований запобіжний захід - підписка про невиїзд з 22.01.2011 p. по 27.07.2011р., що підтверджується відповіддю слідчого від 02.06.2011р. на клопотання захисника про скасування запобіжного заходу до ОСОБА_3 у вигляді підписки про невиїзд.

У позовній заяві вказано на те, що постанова слідчого про скасування постанови слідчого від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України ОСОБА_3 не направлено до цього часу.

Представник позивача зазначає, що перебування під слідством призвело до погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 . Стверджує, що до порушення проти нього кримінальної справи ОСОБА_3 не хворів (не знаходився на лікарняному), що підтверджується довідкою Закарпатської філії ПАТ «Укртелеком» від 26.03.2014р. Тією ж довідкою підтверджується, що ОСОБА_3 за період за період з 01.01.2011р. по 31.12.2012р. знаходився 6 разів на лікарняному (тобто після порушення кримінальної справи). Так, у ОСОБА_3 виникли гіпертонія, стенокардія, ішемічна хвороба серця. Окрім того, ОСОБА_3 з моменту порушення проти нього кримінальної справи до моменту пред`явлення даного позову шість разів перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозами пов`язаним з хворобами серця та нервової системи. У 2014р. була проведена операція дренування перикарду, що підтверджується виписками з історії хвороби (копії додає), визначена 3 група інвалідності з частковою втратою працездатності, що підтверджується висновком МСЕК № 981 від 25.06.2016р. (копію додає).

Окрім того, в позовній заяві вказано на те, що душевні страждання дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , 1957 р.н. через те, що незаконне порушення кримінальної справи зламало долю чоловіка, призвели до хвороби та передчасної смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується випискою Ужгородської ЦМКЛ з медичної карти хворого від 24.06.2015р., довідкою Ужгородського міського центру первинної медичної допомоги про причину смерті № 310 від 14.09.2015р. та свідоцтвом про смерть, виданого ВДРАЦС по м. Ужгороду, актовий запис 912 від 14.09.2015р.

При цьому представник позивача вказує і на те, що ОСОБА_3 на момент порушення проти нього кримінальної справи працював директором Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» з 16.09.2002р. на підставі безперервно укладених контрактів. Так, 28.02.2011р. сплив строк діючого контракту ОСОБА_3 і черговий контракт з ним не було укладено в зв`язку з тим, що проти нього порушена кримінальна справа.

За твердженням адвоката, саме в наслідок незаконного порушення проти ОСОБА_3 кримінальної справи та розповсюдження про це інформації у засобах масової інформації постраждала його ділова репутація.

У позовній заяві вказано, що після звільнення з роботи ОСОБА_3 з Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» 15.07.2015р., незважаючи на значний досвід у роботі, ОСОБА_3 не зміг влаштуватися на роботу і перебував на обліку в Ужгородському центрі зайнятості з 24.07.2015р. до 18.07.2016р. у статусі безробітного, що підтверджується трудовою книжкою.

Так, представник позивача зазначає, що ОСОБА_3 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного порушення проти нього кримінальної справи за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

На переконання представника позивача, незаконність порушення проти ОСОБА_3 кримінальної справи, перебування під слідством установлена постановою Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013 р. про скасування постанови слідчого від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, залишеною в силі, ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013р. по справі № 5-5286км13.

На переконання представника позивача, такими діями ОСОБА_3 , заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, порушення морально-психологічної атмосфери в сім`ї, погіршення відносин з оточуючими людьми, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому представник позивача вважає, що із урахуванням засад розумності, поміркованості і справедливості, характеру, обсягу, глибини та тривалості моральних страждань позивача, тяжкості вимушених змін ОСОБА_3 в його життєвих і виробничих стосунках, зниження ділової репутації, часу та зусиль, які необхідні для відновлення попереднього стану, розмір відшкодування моральної шкоди повинен складати з урахуванням характеру, обсягу, глибини та тривалості моральних страждань ОСОБА_3 , тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, зниження ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, а частково взагалі неможливість відновлення попереднього стану.

Також позивач просив стягнути із відповідача на його користь майнову шкоду, у вигляді втраченого ним заробітку за період з 12 січня 2011 року по 21 січня 2011 року(10 днів) що визначена позивачем у сумі 10 097,67 грн. (30 287,50:30х10).

Крім того, згідно позовної, 12.01.2011р. між ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 та адвокатом Косаревою-Козловою Л.О. укладено угоду на надання ОСОБА_3 послуг захисника в кримінальному процесі.

12.01.2011р. між ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 та адвокатом Косаревою-Козловою Л.О. укладено додаткову угоду на надання правової допомоги ОСОБА_3 , підозрюваного за ч.4 ст. 191 КК України, в кримінальному процесі в стадії досудового слідства на стадії досудового слідства і ознайомлення зі всіма матеріалами справи, - при цьому вартість послуг адвоката 16 000 грн., які сплачені позивачем в повному обсязі відповідно квитанції від 21.01.2011 р.

Представник позивача зазначає, що в подальшому між нею та клієнтом було укладено додаткові угоди, щодо встановлення додаткових оплат послу, які сплачені позивачем відповідно до квитанцій, а саме: 13.01.2011р. ( в розмірі 8000 грн.,які оплачено згідно квитанції 21.01.2011р.), 19.01.2011р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 21.01.2011р.), 20.01.2011р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 21.01.2011р.), 24.01.2011р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені позивачем відповідно квитанції від 24.01.2011р.), 20.02.2011 р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 20.02.2011р.), 03.03.2011. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені позивачем відповідно квитанції від 03.03.2011р.), 16.04.2011р, (в розмірі 8 000 грн., які відповідно квитанції від 16.04.2011р.), 25.06.2011р.( в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 25.06.2011р.), 01.12.2011р. (в розмірі 12 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 01.12.2011р.), 10.03.2012р. (3 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 10.03.2012р.), 04.04.2012р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 04.04.2012р.), 29.05.2012р. (в розмірі 8000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 29.05.2012р.), 26.06.2012р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 26.06.2012р.), 17.02.2013р. (в розмірі 8 000 грн., які сплачені відповідно квитанції від 17.02.2013р.), 22.07.2013 р. (в розмірі 12 000 грн., які сплачені позивачем в повному обсязі відповідно квитанції від 17.02.2013р.).

Адвокат зазначає, що згідно відомості про оплату послуг адвоката, складену у відповідності до наведених вище угод, ОСОБА_3 сплатив всього 139 000 грн., та які підлягають відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Так, представник позивача вказує на те, що незаконними діями Держава Україна в особі Управління служби безпеки України в Закарпатській області, Прокуратури Закарпатської області, а саме незаконним порушенням кримінальної справи, незаконним обшуком, незаконним затриманням, незаконним застосуванням запобіжного заходу, ОСОБА_3 завдано матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_3 має право безпосередньо звернутися до суду з даним позовом без застосування досудового порядку врегулювання спору.

Окрім того, в позовній заяві вказано на те, що згідно Додаткової угоди від 21.11.2016р. до договору про надання правової допомоги від 20.11.2016р. з питання відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, суду, укладеного між адвокатом Косаревою- Козловою Л.О. та Крупкиним О.Ж., останній сплатив за послуги адвоката 10000 грн. Таким чином ОСОБА_3 поніс витрати, пов`язані з розглядом судової справи, які підлягають відшкодуванню згідно ст.88 ЦПК України.

Згідно прохальної частини позовної заяви просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 336 000 грн., але не менше трьох мінімальних розмірів заробітної плати, що діють на момент відшкодування, за кожний місяць; майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 10091,67 грн.; витрати на правову допомогу в кримінальному процесі в сумі 139000 грн. Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу за даним позовом 10000 грн.

Ухвалою судді від 13 грудня 2016 року у справі відкрито провадження, справу призначено в судове засідання для розгляду по суті.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 лютого 2018 року до участі у справі залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, ) та Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10а).

Згідно розпорядження Ужгородського місьрайонного суду Закарпатської області №1209 від 31.10.2018 р., матеріали справи № 308/12925/16-ц підлягали повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку повноважень судді Ужгородського міськрайонного суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2018 у вказаній справі визначено головуючого суддю (суддя-доповідач): Олена Анатоліївна Тхір.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 листопада 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, ГУНП в Закарпатській області, Ужгородський ВП ГУНП в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, прийнято до свого провадження, суддею Тхір О.А., та у справі призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до розпорядження Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №818 від 28.11.2019р. матеріали справи № 308/12925/16-ц підлягали повторному автоматизованому перерозподілу у зв`язку із тим, що суддя Тхір О.А. відрахована зі штату Ужгородського міськрайонного суду (закінчення строку тимчасового переведення ) згідно Наказу Ужгородського міськрайонного суду №300/02-06 від 20.09.2019 року.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2019 визначено головуючого суддю (суддя-доповідач): Олег Андрійович Придачук.

Ухвалою Ужгородського міськрайоннного суду Закарпатської області від 22 червня 2021 року задоволено заяву представника позивача адвоката Косаревої-Козлової Л.О. про відвід судді. Цивільну справу №308/12925/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, передано до канцелярії суду для повторного перерозподілу автоматизованою системою документообігу суду даної справи іншому судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2021 визначено головуючого суддю: (суддя-доповідач): Олексій Васильович Фазикош.

Ухвалою Ужгородського міськрайоннного суду Закарпатської області від 12.10.2021 року заяву представника позивача про заміну третьої особи задоволено. Залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Прокуратури Закарпатської області, Закарпатську обласну прокуратуру. Залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області на Ужгородське районне управління поліції ГУНП в Закарпатській області. Підготовче судове засідання у справі відкладено.

Згідно поданої заяви про уточнення позовних вимог від 07.02.2017 року представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 336 611,52 грн.; майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 12827,20 грн.; витрати на правову допомогу в кримінальному процесі в сумі 139000 грн. Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу за даним позовом 10000 грн.

03.04.2017 року на адресу суду від представника третьої особи без самостійних вимог Прокуратури Закарпатської області надійшли письмові заперечення на позовну заяву, згідно якої просив відмовити в позові в частині відшкодування моральної шкоди.

Так, у запереченнях вказано на те, що особа має право на відшкодування такої шкоди внаслідок подій наведених у ч. 1 ст. 1 та випадках, визначених ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР. Згідно з ст. 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода. Як вказано у запереченнях у даних спірних правовідносинах не мала місце жодна з наведених у ст. 2 вказаного Закону подій, тим більше доведеність її незаконності судовим рішенням.

Таким чином, із наведених позивачем у заяві обставин, доводів та підстав не вбачається наявність у ОСОБА_3 права на відшкодування шкоди, оскільки таке право згідно із положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) у позивача не виникло.

У запереченнях вказано на те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно керувався крім діючих законів також принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості.

У запереченнях представник третьої особи звертає увагу на наступні обставини: оскарження позивачем постанови слідчого про порушення кримінальної справи щодо нього та періоди перебування під слідством.

Так, кримінальну справу щодо позивача порушено 12.01.2011, яка у зв`язку з її оскарженням до суду та набранням рішення законної сили, 27.07.2011 була скасована, а також скасовано підписку про невиїзд. В подальшому, 06.03.2012 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував попередні рішення, а справу скерував на новий судовий розгляд, тим самим відновив слідство щодо позивача. І тільки 14.03.2013 після розгляду судом апеляційної інстанції вдруге справи щодо оскарження постанови слідчого про порушення кримінальної справи та набрання законної сили, постанова слідчого остаточно була скасована. Таким чином, вказані обставини вказують на те, що позивач перебував під слідством та судом у період з 12.01.2011 по 27.07.2011 та з 06.03.2012 по 14.03.2013.

Відтак, за твердженням представника, доводи позивача щодо періоду перебування під слідством 34 місяці та 22 дні не відповідають фактичним обставинам справи.

Також у запереченнях вказано на те, що тягар доказування згідно з перерахованими, у запереченнях, нормами розподіляється таким чином: позивач доказує наявність шкоди та її розмір, а відповідач - відсутність його вини у заподіянні шкоди.

Окрім того представник прокуратури звертає увагу на те, що наведені позивачем обставини, якими він мотивує позов, - це проведені дії в рамках кримінальної справи, в разі закриття якої з реабілітуючих підстав, законодавцем передбачено компенсацію моральної шкоди. Однак, як вважає представник прокуратури, ОСОБА_3 жодним чином не обґрунтовує якими саме доказами доводяться обмеження, яких він зазнав під час розслідування вказаної вище кримінальної справи щодо погіршення життєвих зав`язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, тощо. З огляду на викладене, прокурор вважає, що розмір компенсації моральної шкоди в сумі 336611,52 грн. не підтверджений належними доказами.

Крім того, у запереченнях вказано і на те, що не підлягає розгляду судами питання відшкодування майнової шкоди, заявленої позивачем, оскільки визначення її розміру належить до компетенції органу слідства (при цьому посилається на п.п.1, 5 ч.1 ст. 3, п. 1 ч.1 ст. 3, ч.1 та 2 ст. 12 Закону № 266/94- ВР).

Так, прокурор зазначає, що чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, витрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Прокурор зазначає, що провадження у даній справі, необхідно закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Прокурор просить в частині відшкодування моральної шкоди - відмовити, а в частині стягнення майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку та витрат на правову допомогу - провадження закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Згідно поданої на адресу суду заяви від 03.04.2017 року представника відповідача Державної казначейської служби України просить відмовити в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Згідно поданої заяви про уточнення позовних вимог від 05.12.2017 року представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 336 034,08 грн., але не менше трьох мінімальних розмірів заробітної плати, що діють на момент відшкодування, за кожний місяць; майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 10091,67 грн.; витрати на правову допомогу в кримінальному процесі в сумі 146000 грн. Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу за даним позовом 10000 грн. Та залучити до розгляду справи як третіх осіб на стороні відповідача Головне управління національної поліції в Закарпатській області та Ужгородський відділ поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області.

08.02.2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника третьої особи без самостійних вимог Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області згідно яких просить відмовити в задоволенні позову. Щодо періоду перебування ОСОБА_3 «під слідством» та період застосування запобіжного заходу, представник третьої особи зазначає, що 11.01.2011 ОСОБА_3 затриманий по підозрінню у вчиненні злочину; 14.01.2011 судом продовжено термін затримання ОСОБА_3 до 10 діб., 21.01.2011 судом відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про обрання стосовно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; 20.01.2011 слідчим СВ УСБУ в Закарпатській області відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з місця постійного проживання. Обвинувачення ОСОБА_3 не пред`являлось, тобто статус обвинуваченого у кримінальній справі останній не набув. Відповідно, зі спливом 10 діб (тобто, 31.01.2011) обраний слідчим запобіжний захід «підписки про невиїзд» втратив чинність.

Згідно наявних даних, у відповідній кримінальній справі слідчим СВ УСБУ в Закарпатській області відносно ОСОБА_3 запобіжний захід «підписки про невиїзд» обирався також 10.05.2011 (оскільки обвинувачення не пред`являлось, то запобіжний захід втратив чинність 20.05.2011) та 24.05.2011 (оскільки обвинувачення не пред`являлось, то запобіжний захід втратив чинність 03.06.2011).

Так, представник третьої особи зазначає, що статус підозрюваного у кримінальній справі ОСОБА_3 мав у періоди: 11-31.01.2011, 10-20.05.2011 та 24.05.-03.06.2011. Згідно матеріалів, у кримінальному провадженні № 0002282 жодне повідомлення про підозру у вчиненні злочину ОСОБА_3 не складалось та не вручалось.

На переконання представника третьої особи, з огляду на вказане, заявлений Позивачем розмір моральної шкоди та спосіб його обрахунку не підтверджуються наявними матеріалами та обставинами справи.

Щодо стягнення моральної шкоди та її розміру (через погіршення здоров`я ОСОБА_3 , а також через хворобу та смерть ОСОБА_7 ), представник третьої особи вказує на відсутність достатніх та належних доказів причинно- наслідкового зв`язку між затриманням 11.01.2011 ОСОБА_3 по підозрінню у вчиненні злочину (терміном на 10 діб), порушенням кримінальної справи відносно нього та між погіршенням стану здоров`я ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_7 , яка внаслідок хвороби померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, звертає увагу і на те, що як вбачається з наданих Позивачем до позовної заяви копій медичних документів (виписки і витяги з медичної карти, виписки з історії хвороби, довідки та ін.), з 2009 року ОСОБА_3 перебував на медичному обліку та лікуванні у кардіолога та ендокринолога у зв`язку із діагнозамин ІХС (ішемічна хвороба серця). Кардіосклероз атеросклеротичний, Гіпертонічна хвороба ІІ ст., Автоімунний тіроідит, атрофічна форма, гіпотиреоз». Вказане в свою чергу спростовує твердження Позивача про те, що до порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 , тобто до 11-12.01.2011, останній не хворів є такими, що не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Щодо не укладення нового контракту між ОСОБА_3 та ВАТ «Укртелеком», представник третьої особи вказує на відсутність достатніх та належних доказів причинно-наслідкового зв`язку між затриманням 11.01.2011 ОСОБА_3 по підозрінню у вчиненні злочину (терміном на 10 діб), порушенням кримінальної справи відносно нього та його звільненням з посади директора Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком».

Представник звертає увагу на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013 (справа № 712/11492/12), а саме, з приводу обставин підписання документів про передачу відповідних об`єктів нерухомого майна (відчуження яких й було предметом розслідування у вказаній вище кримінальній справі № 3) ОСОБА_3 пояснив, що підписав такий документ (акт) через неуважність та не помітив невідповідність викладеної у ньому інформації про об`єкти нерухомості, які відчужувались. В подальшому, ОСОБА_3 вжив заходів для скасування незаконної реєстрації права власності на обумовлені об`єкти нерухомого майна, які не були предметом договору купівлі-продажу.

За наведених обставин, представник третьої особи зазначає, що першопричинами, через які не було укладено новий контракт-між ВАТ «Укртелеком» та ОСОБА_3 , стали невідповідні ділові якості останнього, допущені порушення як керівником Закарпатської філії даного ВАТ (за попереднім контрактом), неналежне виконання обов`язків за таким контрактом.

Щодо визначення розмірів витрат на правову допомогу, то представник третьої особи вказує на те, що достатніх та належних доказів причинно-наслідкового зв`язку між заявленим Позивачем розміром компенсації витрат на правову допомогу та фактичним обсягом такої допомоги, наданої ОСОБА_3 , тобто відсутні докази співрозмірності таких витрат. Зокрема зазначає, що з наданих Позивачем матеріалів, неможливо встановити об`єми, кількість та види конкретних послуг щодо надання правової допомоги ОСОБА_3 , а також калькуляцію за такі послуги.

Також вказано на те, що згідно матеріалів справи, об`єктивно сумнівною є наявність у ОСОБА_3 можливості оплачувати послуги з правової допомоги у кримінальному процесі саме у тих розмірах, які вказує Позивач (представник ОСОБА_3 - адвокат Косарева-Козлова Л.О.) у своїй заяві. У свою чергу, дані обставини об`єктивно викликають сумніви у тому, що вказані представником ОСОБА_3 - адвокатом Косаревою-Козловою Л.О. платежі з надання правової допомоги мали місце дійсно саме у таких розмірах, про які йдеться у позовній заяві та додатках до неї.

Так, представник УСБУ в Закарпатській області, просить відмовити в задоволенні позову повністю.

08.02.2018 року представник позивача подав клопотання про залучення до розгляду справи як третіх осіб на стороні відповідача Головне управління національної поліції в Закарпатській області та Ужгородський відділ поліції Головного управління національної поліції в Закарпатській області.

Ухвалою суду від 08 лютого 2018 року, залучено залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Ференца Ракоці, 13, ) та Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (місцезнаходження: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10а).

06.06.2018 року представник позивача подав до суду відповідь на пояснення третьої особи без самостійних вимог Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області щодо позову.

Представник позивача зазначає, що ОСОБА_3 , була оголошена підозра 11.01.2011; обшуки проводилися як вдома, так і на робочому місці; вилучалося майно на тривалий термін; проводилися оперативні-розшукові заходи. Адвокат вважає, що період за який, необхідно відшкодувати моральну шкоду визначений правильно.

При цьому адвокат зазначає, що за період з 12.01.2011 р. по 21.01.2011 року позивачу не нараховувалася заробітна плата через його відсутність на роботі у зв`язку із його затриманням.

Адвокат зауважує, що позов пред`явлений в межах трирічного строку з моменту, коли ОСОБА_3 довідався, що має право на відшкодування шкоди, а саме з моменту отримання поштовим зв`язком ухвали Вищого спеціалізованого суду України 19.12.2013р., і даний позов повинен розглядатися у порядку цивільного судочинства.

Представник позивача вказує на те, що підстави стягнення моральної шкоди викладено в уточненому позові, і твердження відповідача та третіх осіб по справі, що ОСОБА_3 не поніс моральної шкоди є безпідставними.

Також, представник позивача вказує і на те, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження - витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. В той же час зазначає, що витрати ОСОБА_3 підтверджені квитанціями та відомістю.

14.09.2018 року, від представника УСБУ в Закарпатській області, надійшло клопотання про приєднання матеріалів до справи, зокрема вказано на те, що 11.01.2011 слідчим СВУ СБУ в Закарпатській області, досліджувалися обставини розтрати чужого майна (майна ВАТ «Укртелеком») шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах. При цьому у клопотанні вказано на те, що у вказаному кримінальному провадженні триває досудове розслідування, яке провадять слідчі СВУ СБУ в Закарпатській області за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України (кваліфікацію змінено), просить приєднати супровідний лист, копію витягу із ЄРДР №0002282 від 13.09.2018.

18.01.2019 року на адресу суду представником третьої особи без самостійних вимог Головне управління національної поліції в Закарпатській області було подано письмові пояснення по суті позову, згідно яких просить відмовити в позові.

Вказує на те, що постанова слідчого СБУ від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи № 3 до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України була скасована як незаконна постановою Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013р., то незаконними були усі слідчі дії проведені під час провадження цієї кримінальної справи, при тому, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Кримінальна справа щодо ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України існувала до 14.06.2013р. до моменту внесення ГУНП в Закарпатській області відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки кримінальне провадження № 0002282 порушено не проти особи ОСОБА_3 , а за фактом злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, тобто кримінальна справа проти ОСОБА_3 фактично була закрита.

Відповідно усі наступні дії по кримінальному провадженню № 0002282 , які проводило СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області, а в наступному У СБУ в Закарпатській області, в тому числі: закриття кримінальної справи, її відновлення, зміна кваліфікації, не мають до ОСОБА_3 та до предмету позову жодного відношення.

Представник ГУНП в Закарпатській області зазначає, що таких підстави як скасування судом постанови слідчого про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи не дає підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Звертає також увагу суду на те, що відповідно до постанови ст. слідчого СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Опаленика М.Ю. кримінальне провадження внесене в ЄРДР за № 0002282 від 14.06.2013 року закрито по мотивах п.2.ч.1. ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (на яке посилається представник позивача ОСОБА_1 ), то слід зауважити наступне. У січні 2018 року Прокуратурою Закарпатської області дана постанова ст..слідчого СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Опаленика М.Ю., було скасовано як незаконну та повернуто слідчому для проведення досудового подальшого слідства. Так кримінальне провадження № 002282 було передано в слідчий відділ УСБУ в Закарпатській області, остаточного рішення, яке б давало підстави на відшкодування шкоди у відповідності до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» немає. Крім того, у разі завданні такої шкоди, то вона відповідно має бути судом визнана як незаконна. Жодного рішення суду представником позивача не представлено як доказу того, що незаконно позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного тримання під вартою тощо.

У поясненнях вказано і на те, що у разі визнання шкоди завданої ОСОБА_3 незаконною є відповідно процедура про відшкодування такої шкоди, що передбачено ст. ст. 11,12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.21994 року

Щодо стягнення суми витрат за надання юридичних послуг, то представник ГУНП в Закарпатській області вказує на те, що таку вважають безпідставною, оскільки факт понесених витрат на правову допомогу до їх компенсації судом встановлюється документальним підтвердженням понесених витрат (банківська виписка) з рахунку особи, що надає правову допомогу, із зазначенням оплати правової допомоги згідно договору та надходження суми від сторони по справі. Така позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 01.10.2002 року у справі № 30/63.

Представник третьої особи просить: відмовити ОСОБА_3 до Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління служби безпеки України в Закарпатській області, прокуратури в Закарпатській області, ГУНП в Закарпатській області про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства в повному обсязі.

22.01.2019 року представник позивача подав до суду відповідь на пояснення третьої особи без самостійних вимог Головне управління національної поліції в Закарпатській області.

Представник позивача зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів...», право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у, статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Оскільки постанова слідчого СБУ від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи № 3 до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України була скасована як незаконна постановою Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013р., то незаконними були усі слідчі дії проведені під час провадження цієї кримінальної справи, при тому, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Кримінальна справа щодо ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України існувала до 14.06.2013р. до моменту внесення ГУНП в Закарпатській області відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки кримінальне провадження № 0002282 порушено не проти особи ОСОБА_3 , а за фактом злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, тобто кримінальна справа проти ОСОБА_3 фактично була закрита.

Відповідно усі наступні дії по кримінальному провадженню № 0002282 , які проводило СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області, а в наступному У СБУ в Закарпатській області, в тому числі: закриття кримінальної справи, її відновлення, зміна кваліфікації, не мають до ОСОБА_3 та до предмету позову жодного відношення.

Адвокат зазначає, що органом, який провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу був СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області. До слідчого органу - СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області була подана 08.09.2017р. заява ОСОБА_3 про визначення розміру шкоди. Своїм листом від 17.10.2017р. № 58/6-3670 УСБУ в Закарпатській області на адресу СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП підтвердило, що СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП повинен розглянути заяву по суті та прийняти кінцеве рішення. У визначенні розміру шкоди СВ Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області було відмовлено згідно листа № 35931/106/25/1-2017 від 14.11.2017р.

Також, представник позивача зазначає, що ОСОБА_3 має конституційне право згідно ст.ст. 55, 124 Конституції - норм прямої дії на судовий захист без досудового порядку розгляду спору, встановленого Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів...» на визначення розміру та відшкодування шкоди то він і звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Адвокат вказує на безпідставність заперечень ГУНП в Закарпатській області проти задоволення

вимог про відшкодування сум витрат за надання юридичних послуг.

Просить: залишити пояснення ГУНП в Закарпатській області по справі № 308/12925/16-ц за позовом ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської службиУкраїни, треті особи, без самостійних вимог УСБУ в Закарпатській області, прокуратура Закарпатської області, ГУНП в Закарпатській області про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури без задоволення.

22.01.2019 року від представника відповідача Державної казначейської служби України подано відзив на позов. Представник відповідача звертає увагу на те, що при вирішенні справ про відшкодування шкоди слід встановити не лише наявність спірного правовідношення, належність спірного права саме позивачеві, але також і те, на якому відповідачеві лежить відповідальність за його порушення.

Так, представник відповідача вказує на те, що спірні правовідносини виникли виключно між Позивачем, Управлінням служби безпеки України у Закарпатській області та Прокуратурою Закарпатської області та Національною поліцією України, відповідно вимоги заявлені до Казначейства не підлягають задоволенню. Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства, що виключає їх відповідальність за порушення прав Позивача. Казначейство відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов`язаннями інших бюджетних установ та держави. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 176 ЦК України держава як самостійний учасник цивільних відносин також не відповідає за зобов`язаннями бюджетних установ (створених нею юридичних осіб).

Щодо права позивача на відшкодування шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР, представник відповідача посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1166, 1167 1173-1174 ч. 6 ст. 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року, зазначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала, громадянин має право на відшкодування шкоди за рахунок Держави лише у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного проведення обшуку та незаконного застосування заходів обмеження до позивача в ході проведення досудового слідства, що в даному випадку не мало місця.

Як вказано у відзиві, станом на день подання відзиву, не має жодного іншого нормативно-правового акту, який регулює порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу прокуратури.

Вирішення вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди вирішується судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно з ч. 1 ст. 12 Закону N 266/94-ВР.

У відзиві на позовну заяву вказано на те, що обґрунтований розрахунок суми, що стягується за відшкодування моральної шкоди, Позивачем до позовної заяви не додано. Всі незаконні дії слідчого Позивач вправі була оскаржувати в процесі досудового розслідування. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Представник відповідача зазначає, що розміри мінімальної заробітної плати на 2019 рік було установлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у місячному розмірі: з 1 січня -4 173,00 гривень. Разом із тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600.00 гривень.

Окрім того відповідач зазначає, що позивач перебував під слідством та судом у період з 12.01.2011 по 27.07.2011 та з 06.03.2012 по 14.03.2013.

З приводу відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку, представник відповідача вказує на те, що відшкодування майнової шкоди, заявленої позивачем не підлягає розгляду судом, оскільки визначення її розміру належить до компетенції органу слідства. Оскільки , чинним законодавством (п.п.1, 5 ч.1 ст.3, 1 та 2 ст. 12, п.п. 1,2,4 ст. З Закону № 266/94-ВР), чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, витрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

З приводу відшкодування витрат на правову допомогу, представник відповідача вказує на те, що адвокатом не додано у підтвердження вказаних витрат квитанцій до прибуткового касового ордера. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, якого адвокатом надано не було.

Представник відповідача просить суд: приєднати відзив до матеріалів справи та врахувати заперечення при розгляді справи. Відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

04 липня 2019 року від представника позивача на адресу суду подано відповідь на відзив.

Представник позивача зазначає, що Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи, Казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави.

Адвокат вказує на безпідставність тверджень Казначейства про те, що за шкоду, завдану органами дізнання, слідства, прокуратури держава не відповідає. При цьому вказує на те, що обов`язок, відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу або державний орган, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Безпідставно, на переконання адвоката, казначейство посилається на те, що Держава не може відшкодовувати шкоду, оскільки шкода не була завдана, відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювана шкоди і шкодою, що настала, хоча про це викладено у позові, і що органами досудового слідства не було допущено винних дій, що суперечить постанові Ужгородського міськрайсуду по справі № 712/11492/12 від 21.01.2013р., ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р., ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013р. по провадженню за скаргою захисника ОСОБА_3 -Косаревої-Козлової Л.О., на постанову ст. слідчого СВ Управління СБУ в Закарпатській області Бодак B.І. від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 порушеної за ознаками - злочину передбаченого ч.4. ст. 191 КК України.

Адвокат вважає безпідставним також твердження Казначейства, що громадянин має право на відшкодування шкоди за рахунок Держави та що посилання Казначейства на той факт, що моральна шкода позивачем не доведена, є безпідставним, оскільки будь-яке порушення конституційного, цивільного права, чи охоронюваного законом інтересу спричиняє моральну шкоду.

Представник позивача зазначає, що постанова слідчого від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України була незаконною, і відповідно були незаконними: повідомлення про підозру, незаконно взяття і тримання під вартою, проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, накладення арешту на майно. Позивач, звернувшись до Ужгородського міськрайсуду з позовною заявою про відшкодування шкоди не порушив процедури про відшкодування шкоди.

Представник позивача вважає необґрунтованим посилання представника Державної казначейської служби України на необхідність визначення розміру моральної шкоди виходячи не з мінімальної заробітної плати, а з суми 1600 грн. оскільки у даному випадку йде мова не про здійснення позивачу виплати, а про відшкодування йому шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, тобто між сторонами виникли деліктні правовідносини, на які вищезазначена норма не розповсюджується.

Адвокат вказує і на те, що безпідставним є твердження Казначейства про те, що незаконні дії слідчого Позивач не оскаржував в процесі досудового розслідування. Саме за скаргою представника ОСОБА_3 на незаконну постанову слідчого від 12.01.2011р. про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , постановлено рішення від 21.01.2013 р. про скасування такої.

А тому просить суд: відхилити відзив Державної казначейської служби України на позов ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської стгужби України, треті особи на стороні Відповідача Управління служби безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, ГУНП України в Закарпатській області. Ужгородський РВ ГУНП в Закарпатській області про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури.

04 липня 2019 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, а саме просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок бюджету України на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 442755,30 грн., але не менше трьох мінімальних розмірів заробітної плати, що діють на момент відшкодування, за кожний місяць; майнову шкоду у вигляді втраченого заробітку в сумі 10091,67 грн.; витрати на правову допомогу в кримінальному процесі в сумі 146000 грн.

12.10.2021 ухвалою суду задоволено заяву представника позивача про заміну третьої особи, залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Прокуратури Закарпатської області, Закарпатську обласну прокуратуру; залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Прокуратура Закарпатської області, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області на Ужгородське районне управління поліції ГУНП в Закарпатській області.

Ухвалою суду від 13 червня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури, призначено судовий розгляд по суті.

Ухвалою суду від 13 червня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про витребування матеріалів кримінального провадження.

04.10.2022 від представника УСБУ в Закарпатській області, надійшло клопотання про долучення до матеріалів провадження постанов Верховного Суду з висновками в аналогічних справах. Так, представник позивача зазначає, що у даній справі позов пред`явлено лише до Держави Україна в особі Державної казначейської,служби України - це єдиний відповідач у справі. Таким чином сторонами у справі є позивач ОСОБА_3 та відповідач Держава Україна в особі лише Державної казначейської служби України.

Водночас, представник третьої особи зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_3 , у цивільній справі № 308/12925/16-ц пов`язані виключно з досудовим розслідуванням у кримінальній справі № 3 (з 14.06.2013 кримінальне провадження № 0002282) про вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Досудове розслідування у кримінальній справі (у кримінальному провадженні) здійснювали слідчі УСБУ в Закарпатській області та слідчі ГУНП в Закарпатській області (Ужгородського РУ ГУНП в Закарпатській області), а нагляд та процесуальне керівництво у кримінальному провадженні (у кримінальній справі) - відповідні прокурори.

Представник УСБУ в Закарпатській області звертає увагу на те, що за весь період з часу подання позовної заяви до закриття підготовчого провадження у справі від Позивача та/або його представника, в порядку ст. 51 ЦПК України, не надходило жодних клопотань про залучення до участі у справі співвідповідача або про заміну первісного відповідача належним відповідачем (чи відповідачами).

Також зазначає, що відповідні державні органи (органи досудового розслідування та прокуратури), з незаконними діями яких Позивач пов`язує заподіяння йому шкоди (УСБУ в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура та ГУПН в Закарпатській області), не притягнуті як відповідачі (співвідповідачі) до участі у цивільній справі № 308/12925/16-ц.

Як вказано у клопотанні, з огляду на те, що у цивільній справі № 308/12925/16-ц за позовом ОСОБА_3 єдиним відповідачем у справі є Держава в особі Державної казначейської служби України, а клопотань про залучення у справі інших відповідачів (співвідповідачів) Позивач та його представник до закінчення підготовчого провадження не заявляли, вказані на початку постанови Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду мають важливе значення для розгляду даної справи та правильного вирішення спору.

Представник третьої особи просить суд: долучити до цивільної справи № 308/12925/16-ц письмові докази роздруківки наступних судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень (додаються), які просить врахувати при розгляді справи: постанову Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, на 10 арк.; постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі

№201/10234/20, на 15 арк.; постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №457/821/20, на 8 арк.

Позивач в судове засідання не з`явився про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник позивача в судовому засіданні, підтримала уточнені позовні вимоги, просила суд задоволити позов у повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України, заперечив проти задоволення позову, при ухваленні рішення просив суд врахувати відзив на позовну заяву, що міститься в матеріалах справи.

Представник третьої особи Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, в судовому засіданні, підтримав подані раніше письмові пояснення, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи, Закарпатської обласної прокуратури, підтримав подані раніше письмові пояснення, у задоволенні позову просив відмовити.

Представник третіх осіб: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, просила відмовити у задоволенні позову. В попередніх судових засіданнях, просив врахувати, що кримінальне провадження№ 0002282 перебуває на стадії досудового розслідування в слідчому відділі Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, прокурором було подано до суду клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України, однак у задоволенні такого відмовлено.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст..15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1, п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого відділення-2 Управління СБ України в Закарпатській області майором юстиції Бодак В.І. від 11.01.2011 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах, тобто злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України.

12.01.2011 вказаним слідчим винесено постанову про порушення кримінальної справи, об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження. Так, постановлено порушити кримінальну справу стосовно громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таку було вручено останньому.

Згідно протоколу затримання підозрюваного, 11.01.2011р. ОСОБА_3 , директор Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» відділом Управління СБ України в Закарпатській області було затримано по кримінальній справі за підозрою у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.191 КК України та утримувавсь з ITT Ужгородського MB УМВС України в Закарпатській області, що підтверджується протоколом затримання підозрюваного від 11.01.2011р. та листом УСБУ в Закарпатській області № 58/6-150 від 11.01.2011р.

Згідно протоколу обшуку від 26.01.2011 року, співробітниками 2-го відділення СВУ СБУ України проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_3 .

Постановкою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.01.2011р. по справі № 4-115/11 ОСОБА_3 продовжено строк затримання до 10 діб.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.01.2011р. по справі № 4- 113/11, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011р., в задоволенні подання слідчого відділу управління СБ України в Закарпатській області про обрання відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту відмовлено, вказану постанову залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10.02.2011 року.

Постановою Ужгородського міськрайсуду 17.02.2011р. по справі № 4с-192/11 скаргу захисника Крупкіна О.Ж. задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13.04.2011р. по справі № 10/0790/171/11 постанова Ужгородського суду від 17.02.2011р. скасовано, а провадження за скаргою направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011р. скаргу захисника Крупкіна О.Ж. задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011р. постанова Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011р. залишена без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06.03.2012р. по справі № 5- 902км12 постанову Ужгородського міськрайсуду по справі № 4с-629/11 від 03.06.2011р. та Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 27.07.2011р. скасовано, а справа направлена на новий судовий розгляд.

Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 4/712/802/12 (712/7141/12) від 14-05.2012р. у задоволенні скарги адвоката Косаревої-Козлової Л.О, яка представляє інтереси ОСОБА_3 на постанову про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12.06.2012р. апеляція захисника задоволена, постанова Ужгородського міськрайсуду по справі № 4/712/802/12 (712/7141/12) від 14.05.2012р., якою залишено без задоволення скаргу захисника в інтересах ОСОБА_3 на постанову про порушення кримінальної справи щодо останнього скасовано. Провадження за скаргою повернуто на новий розгляд до Ужгородського міськрайсуду.

Постановою Ужгородського міськрайсуду по справі № 712/11492/12 від 21.01.2013р. скарга захисника Крупкіна О.Ж. - задоволено, постанову слідчого про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 , об`єднання кримінальних справ та прийняття кримінальної справи до свого провадження за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України скасовано.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р. постанова Ужгородського міськрайсуду по справі від 21.01.2013р. залишена без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 03.12.2013р. по справі № 5- 5286км 13 постанова Ужгородського міськрайсуду від 21.01.2013р. та ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 14.03.2013р. залишені без змін, а касаційна скарга прокурора - без задоволення.

Вказана ухвала була направлена ОСОБА_3 17.12.2013 року.

Згідно матеріалів справи, слідчим СВ УСБУ в Закарпатській області винесено постанову від 10.01.2012 про зупинення досудового слідства у кримінальній справі.

Постановою в.о. прокурора Закарпатської області ст. радника юстиції Бакай А.В. від 21.02.2013 р. скасовано постанову слідчого в особливо важливих справах 2-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Закарпатській області капітана юстиції Пшеничного І.І., від 10.01.2012р. про зупинення досудового слідства у кримінальній справі № 3 за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України. Цією ж постановою кримінальна справа направлена до прокуратури міста Ужгорода для внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань та організації досудового розслідування.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу з ЄРДР, 14.06.2013р., дані по кримінальній справі внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002282.

Судом з матеріалів справи встановлено, що органом досудового розслідування Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області, за процесуального керівництва Ужгородської окружної прокуратури, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР №0002282 від 14.06.2013 Ужгородською місцевою прокуратурою за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 367 КК України.

Вказане кримінальне провадження розпочато за фатом звернення 28 липня 2010 року ОСОБА_8 в КП БТІ м. Ужгорода із заявою на реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . В якості підстави до реєстрації він додав договір купівлі продажу № 2893 від 23 липня 2010 року та акт прийому передачі майна від 15 липня 2010 року підписані ним та директором Закарпатської філії ВАТ "Укртелеком" Крупкіним О.Ж., в якому крім гаражу майстерні площею 40,1 кв. м. значилось підсобне приміщення та склад загальною площе 136,5 кв. м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі поданих документів КП БТІ за останнім було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості, відповідно до висновків спеціаліста ринкова вартість нерухомого майна, становить 202 234 грн.

Згідно матеріалів справи, 03.08.2017 року, ст. слідчим СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області капітаном поліції Опаленик М.Ю., винесено постанову про закриття кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002282 від 14.06.2013 року, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діях ОСОБА_3 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191, 367 КК України.

Згідно вказаної постанови, у діях ОСОБА_3 не вбачається ознаки ст. 191 КК України як розтрата майна, вчинена в особливо великих розмірах, оскільки майно було демонтовано.

В акті прийому - передачі від 15 липня 2010 року не зазначено, для чого приміщення передаються ОСОБА_8 - чи у власність, чи в оренду, чи для демонтажу. Також акт прийому-передачі нерухомого майна без укладання письмового договору з нотаріальним посвідченням є нікчемним правочином і не тягне за собою жодних юридичних наслідків.

В постанові слідчого вказується , що підставою до порушення кримінальної справи стали матеріали про те, що 18 травня 2010 року Закарпатська філія ВАТ «Укртелеком» (м. Ужгород, пл. Кирила та Мефодія, 4) від ВАТ «Укртелеком» м. Київ, бульв. Т.Шевченка, 18, отримала дозвіл на відчуження гаражу-майстерні (літ. Б) інв. № 103100012, площею 40,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належав підприємству на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 10.11.2004 року.

15 липня 2010 року зазначений об`єкт нерухомості площею 40,1 кв. м, з початковою ціною 101 706 грн. виставлено на аукціон, що проводився представниками «Універсальної товарної біржі», м. Полтава. За результатами торгів переможцем визнано ОСОБА_8 , мешканця АДРЕСА_2 , який погодився сплатити за нього встановлену вартість.

Того ж дня, тобто 15 липня 2010 року, без укладення договору купівлі-продажу, між директором Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» ОСОБА_3 та ОСОБА_8 підписано два акти прийому-передачі: перший прийому передачі гаражу-майстерні площею 40,1 кв. м. (літ. Б.) та другий - прийому-передачі гаражу-майстерні (літ. Б), а також підсобного приміщення - (літ. Г) і складу (літ. Ж), загальною площею 136,5 кв.. м, які знаходяться з. адресок»: АДРЕСА_1 та належать ВАТ "Укртелеком» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 10.11.2004 року.

Після сплати ОСОБА_8 23 липня 2010 року коштів за придбаний об`єкт в сумі 101 706 грн., між ним та директором Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу № 2893 гаражу-майстерні (літ. Б) площею 40,1 кв. м, який посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.В. м.Ужгород.

28 липня 2010 року ОСОБА_8 , звернувся в КП "БТІ м. Ужгород" м.Ужгород, пл. _ поштова, 3 із заявою на реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , В якості підстави до реєстрації він надав договір купівлі-продажу №2893 від 23 липня 2010 року та акт прийому-передачі майна від 15 липня 2010 року підписані ним та директором Закарпатської філії ВАТ «УкртелеКом» Крупкіним О.Ж., в якому крім гаражу- майстерні площею 40,1 кв. м, (літ.Б.) значилися підсобне приміщення (літ.Г.) та склад (літ.Ж), загальною площею 136,5 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі поданих ОСОБА_9 документів, КП "БТІ м. Ужгород" за останнім 28.07.2010 р. було зареєстровано право власності на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 літ. Б, Г, та Ж загальною площею 136,5 кв. м, та видано ОСОБА_8 , ВИТЯГ з реєстру права власності №26844685 від 28 липня 2010 року виготовлений на бланку серії ССТ №643033.

Відповідно до висновку спеціаліста ринкова вартість складу (літ. Ж) та підсобного приміщення (літ. Г) що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , становить 73 248 грн. та відповідно 129 076 грн., разом 202 324 грн.

Статутом ВАТ «Укртелеком»; положенням про Закарпатську філію ВАТ «Укртелеком»; договором купівлі-продажу №2893 від 23 липня 2010 року, укладеним між Закарпатською філією ВАТ «Укртелеком» в особі Крупкіна О.Ж. та ОСОБА_8 .

Разом із тим, згідно постанови керівника Ужгородської місцевої прокуратури від 15.01.2018 року, постанову про закриття кримінального провадження було скасовано.

Згідно наведених у поясненнях третьої особи відомостей, 21.01.2011 слідчим СВ УСБУ в Закарпатській області відносно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з місця постійного проживання.

Обвинувачення ОСОБА_3 не пред`являлось, тобто статус обвинуваченого у кримінальній справі останній не набув. Відповідно, зі спливом 10 діб (тобто, 31.01.2011) обраний слідчим запобіжний захід «підписки про невиїзд» втратив чинність.

Згідно пояснень представника третьої особи, та згідно наявних даних, у відповідній кримінальній справі слідчим СВ УСБУ в Закарпатській області відносно ОСОБА_3 запобіжний захід «підписки про невиїзд» обирався також 10.05.2011 (оскільки обвинувачення не пред`являлось, то запобіжний захід втратив чинність 20.05.2011) та 24.05.2011 (оскільки обвинувачення не пред`являлось, то запобіжний захід втратив чинність 03.06.2011).

Поряд з цим, згідно наявних відомостей у кримінальному провадженні № 0002282 жодне повідомлення про підозру у вчиненні злочину ОСОБА_3 не складалось та не вручалось.

Представником позивача, у позовній заяві наведено хронологію подій у період з 2011 по 2013 р.р. При цьому адвокат зазначає, що у зв`язку із існуванням кримінальної справи відносно ОСОБА_3 , він зазнав моральних страждань, погіршилося його здоров`я та здоров`я дружини, а також має право на відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого ним заробітку та витрат пов`язаних із наданням йому правової допомоги.

До позовної заяви додано медичну документацію, а саме виписки із історії хвороб ОСОБА_3 . Зі змісту вбачається: зокрема із виписки №2663 від 02.05.16, що він хворіє 10 років, лікувався амбулаторно та стаціонарно по м/п та в ЗОККД.

Окрім того, згідно направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК) від 26.06.2016 року №72/45/157, ОСОБА_3 , страждає на ГХ приблизно 17 років. Лікування приймає регулярно та постійно. 2014 року, переніс ескудативний перекардит невиясненої етіології з явищами колабування правих відділів серця з приводу чого був ургентно прооперований - дренування в порожнині перекарда в тому ж році лікувався в неврологічному відділі. Погіршення з весни 2015 року, значне погіршення з листопада 2015 року. казане свідчить, що позивач хворіє з 2008-2009 років.

Згідно довідки Ужгородської міської поліклініки відділу охорони здоров`я Ужгородської міської ради, ОСОБА_3 , у період з 2009 по 2010 роки перебував на обліку та амбулаторному лікуванні у кардіолога та ендокринолога УМП з діагнозом: «ІХС. Кардіосклероз атеросклеротичний. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН ІІ А. Автоімунний тіроідит, атрофічна форма, гіпотериоз». За вказаний період проводилися обстеження лабораторні та інструментальні дослідження. Хворий приймає постійно підтримуючу антигіпертензивну та гормонотерапію.

Вказане підтверджує, факт наявності захворювань у ОСОБА_3 , ще до 2011 року, натомість із наведеного вбачається, що погіршення стану здоров`я відбулося 2014 (операція), а потім у 2015 році.

Щодо обставин смерті дружини позивача ОСОБА_7 , то згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 від 14.09.2015, вона померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 58 років. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №310 від 14.09.2015 року, причина смерті рак шлунку. Згідно виписки з історії хвороби від 24.06.2015 , із анамнезу відомо, що хворий обстежувався в умовах МОЦ та УЦМКЛ та встановлено діагноз рак шлунку.

Будь яких доказів на існування причинно-наслідкового зв`язку між фактом захворювання ОСОБА_7 із порушенням, існуванням кримінальної справи відносно ОСОБА_3 , до матеріалів позовної заяви та суду не надано.

До матеріалів справи позивачем долучено копію трудової книжки ОСОБА_3 .. Так при дослідженні вказаного доказу, вбачається, що 01.03.2011, ОСОБА_3 , переведено на посаду заступника директора з питань забезпечення життєдіяльності( ст.29), 08.11.2014 переведений на посаду начальника відділу підтримки бізнесу, 15.07.2015 року, ОСОБА_3 , звільнено за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП з посади старшого спеціаліста з адміністрування. Вказане свідчить що у період 2011 по 2015 постійно працював та отримував доходи.

Щодо доводів представника позивача про те, що ОСОБА_3 на момент порушення проти нього кримінальної справи працював директором Закарпатської філії ВАТ «Укртелеком» з 16.09.2002р. на підставі безперервно укладених контрактів та що черговий контракт з ним не було укладено в зв`язку з порушенням проти нього кримінальної справи, слід зазначити, що матеріали справи доказів наведеному не містять.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної, зокрема, в пункті 1 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11 та 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), згідно з якими для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до органів, які закрили провадження у справі.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону постанову (ухвалу).

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що представник позивача зверталася до органів досудового розслідування із заявою про визначення розміру відшкодування шкоди, завданої органом слідства. Згідно відповіді слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області, не здобуто даних щодо незаконних дій зі сторони органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв`язку із чим у постанові про закриття кримінального провадження від 03.08.2017 року, визначено розмір відшкодування майнової шкоди.

Таким чином у кримінальному провадженні №0002282 органом слідства майнової шкоди не встановлено, що завдана позивачу, розмір такої органом слідства не визначався.

Щодо посилання представника позивача, на ч.2 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», то вказана норма передбачає, що право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У свою чергу п. 1-1 ч. 1 ст.2 передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

Наведене, обумовлює виникнення в особи права на відшкодування шкоди, однак не вказує на порядок нарахування такої.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в рамках кримінальної справи, суд вважає за необхідне вказати на те, що право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п.4 ст.3 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягають суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

При визначенні суми відшкодування витрат на послуги адвоката суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, прийшла до висновку про те, що передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

В додаткових угодах про надання послуг захисника в кримінальному процесі, наданих представником позивача, зазначені лише фіксовані суми гонорару адвоката без детального опису (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, що не може бути перевірено судом.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен врахувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо.

Таким чином, зі змісту статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вбачається, що обов`язок відшкодування в повному обсязі шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт покладений на державу.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В силу дії частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого заподіяну шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, а є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава Україна, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом про відшкодування шкоди заподіяної йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності.

Суд вважає, що залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу як обставин, викладених у позові.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В силу ч.ч. 1-3 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин.

Крім того, ВП ВС зазначила, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКСУ чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим залучення або ж не залучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.08.2022 №201/10234/20 зазначено, що… позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем - держава в особі відповідного органу.

Державне казначейство України не може бути окремим відповідачем у цих справах, оскільки належним відповідачем у цих справах є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15.

У постанові також вказано і на те, що незазначення позивачем, відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 705/3876/18 від 07 жовтня 2020 року .

ВС зазначив, що згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).

ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Згідно постанови Верховного Суду від 28.10.2020 року (справа №610/3221/19-ц), визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), проте у цій справі Державна казначейська служба України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює лише списання коштів з державного бюджету, є єдиним відповідачем.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, провадження № 12-110гс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження 14-515цс19, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 591/5911/17, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19.

В даному випадку, позивачем за весь час розгляду справи питання про заміну неналежного відповідача, залучення по справі співвідповідачів не ставилося, відповідних клопотань до суду не подано. Разом із тим, у судовому засіданні, судом було роз`яснено права сторін по справі, з`ясовано думку щодо можливості закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті.

Позивачем до участі у справі було залучено третіх осіб на стороні відповідача, в процесі розгляду справи, за клопотанням представника позивача їх було замінено (згідно ухвал вказаних вище). Таким, чином позивач користуючись своїми процесуальними правами сам визначив коло осіб, які беруть участь у справі.

Під час підготовчого судового засідання, а також в ході розгляду справи по суті суд з`ясовував у представника позивача питання суб`єктного складу, однак клопотань про залучення до участі в справі належного відповідача не було заявлено, як і не було уточнено зміст позовних вимог. В підготовчому судовому засіданні представник позивача повідомив, що підтримуватиме позовні вимоги саме до відповідача заявленого у позовній заяві з урахуванням уточнення позовних вимог.

Крім того, під час розгляду справи по суті, враховуючи відзив відповідача Державної казначейської служби України, у якому містилось твердження про те, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, суд з`ясовував позицію з цього приводу представника позивача, однак суду клопотань щодо зміни суб`єктного складу не подав.

З клопотанням про залучення до участі у справі в якості співвідповідача держави в особі органів, діями яких заподіяна йому шкода позивач, на виконання вимог частини першої статті 51 ЦПК України, не звертався.

Під час розгляду справи представник позивача пояснив, що шкода заподіяна внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, прокуратури, однак, заперечуючи проти доводів представника Державної казначейської служби України щодо незалучення належного відповідача до участі у справі, категорично заперечував проти залучення до участі у справі в якості належного відповідача держави в особі відповідного органу державної влади, діями якого була заподіяна позивачу шкода, посилаючись на те, що така шкода відшкодовується незалежно від вини вказаних органів, а тому їх залучення до участі у справі, на думку представника позивача, є недоцільним.

Суд не може погодитися з вказаними доводами представника позивача, оскільки залучення в якості відповідача держави лише в особі Державної казначейської служби України і не залучення органу (органів), чиїми діями завдано шкоди постраждалій особі, перешкоджає суду встановити дійсні обставини справи, визначити причини й підстави вчинення неправомірних дій щодо виправданої особи, незалежно від того, що шкода відшкодовується без доведення вини, такі доводи можуть подати саме ці органи, а не Державна казначейська служба України, яка участь у кримінальному провадженні не брала, будь-яких дій відносно позивача не вчиняла, тому й не могла надати пояснення з приводу як обставин, викладених у позові, так і з приводу визначення розміру втраченого позивачем заробітку.

В силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, чинної на час ухвалення рішення, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

А тому, з урахуванням вищевикладеного, пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, тому судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 43, 49, 141, 200, 223, 258, 265, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовом ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області, Закарпатська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, Ужгородське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури,- відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 .

Відповідач: Держави Україна в особі Державної казначейської служби України: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, 01601.

Треті особи на стороні відповідача:

Управління Служби Безпеки України в Закарпатській області: м. Ужгород, вул. Довженка, 3.

Закарпатська обласна прокуратура: м. Ужгород, вул. Коцьбинського, 2а, 88000

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області: м. Ужгород, вул. Ракоці, 13.

Ужгородське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області: м. Ужгород, вул. Гагаріна, 10 А.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош