Номер провадження: 22-ц/813/793/22
Справа № 2-1174/11
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 2-1174/11

Номер провадження: 22-ц/813/793/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної О.М.,

учасники справи:

- заявник (боржник) ОСОБА_1 ,

- стягувач Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою адвоката Шепітка Григорія Івановича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси, постановлену у складі судді Середи І.В. 23 листопада 2021 року, про відмову у визнанні виконавчого листав таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст вимог заяви

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Сувороського районного суду м. Одеси з вищезазначеною заявою, в якій просить суд: 1)визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 19.04.2011 р. у справі №2-1174/11 за позовом ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Одеського обласного управління, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; 2) стягнути на її користь та на користь ОСОБА_2 безпідставно одержане ВАТ "Ощадний банк України", в особі філії Одеського обласного управління, у зв`язку з виконанням виконавчого листа, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 19.04.2011 р. у справі №2-1174/11 за позовом ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Одеського обласного управління, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в межах виконавчого провадження № 62531938.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 367 074,13 грн., яке набрало законної сили - 01.02.2011 р., видано - 19.04.2011 р. виконавчий лист і вказано строк його пред`явлення до виконання - до 01.02.2014 р.. З урахуванням норм Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на той час, строк пред`явлення до виконання виконавчого документа складав один рік. Останнім днем пред`явлення виконавчого листа до виконання вважається - 02.02.2012 р.. Разом з тим, стягувач звернувся до відділу ДВС щодо примусового виконання виконавчого листа - 23.02.2012 р., з питанням про поновлення пропущеного строку не звертався. Державним виконавцем строк не було перевірено.

Враховуючи, що строк для пред`явлення вищевказаного виконавчого листа до виконання було пропущено, він підлягає визнанню його таким, що не підлягає виконанню.

За період перебування виконавчого листа на примусовому виконанні у приватного виконавця з боржника було стягнуто з заробітної плати кошти у розмірі 28 235,43 грн. (а. с. 1 - 6).

2.2 Позиція учасників справи в суді першої інстанції

ВАТ "Державний ощадний банк України" заяв та клопотань не надало.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника заявника надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності та у відсутності заявниці.

2.3 Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року залишено без задоволення вищевказану заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала обґрунтована тим, що перше звернення виконавчого листа стягувачем до примусового виконання було здійснено у строк. Наступні звернення, відкриття виконавчих проваджень проводилися у трирічний строк, виходячи з підстав завершення виконавчого провадження, а також виходячи із того, що рішення не було виконано (а. с. 31 - 32).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Шепітко Григорій Іванович, діючий від імені ОСОБА_1 , просить ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити у повному обсязі заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала постановлена судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що строк пред`явлення вперше виконавчого листа до примусового виконання становив три роки, а тому строк його пред`явлення не було пропущено. На час набрання рішенням суду законної сили та на час видачі виконавчого листа на виконання рішення суду діяли різні редакції Закону України «Про виконавче провадження» щодо строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Виконавчий лист видано 19.04.2011 року після набрання 08.03.2011 року нової редакції виказаного Закону України. Тому, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання становив один рік. Останнім днем пред`явлення виконавчого листа до виконання був 02.02.2012 року. Виконавчий лист пред`явлено до примусового виконання 23.02.2012 року, тобто з пропуском встановленого строку пред`явлення. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі № 6-711цс15 (а. с. 36 - 40).

2.6 Узагальнені доводи відповідача в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шидерова Н.С., діюча від імені АТ «Державний ощадний банк України», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Ухвалу суду першої інстанції просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що Банк звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження 23.02.2013 року, тобто в межах трирічного строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

У судовому засіданні представник Банку надала копії постанов державного виконавця від 06.06.2011 року про відкриття виконавчого провадження та від 16.09.2011 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Одночасно представник Банку пояснив, що річний строк пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущено не було.

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Шепітка Григорія Івановича, діючого від імені ОСОБА_1 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року про відмову у визнанні виконавчого листав таким, що не підлягає виконанню (а. с. 55 55 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.01.2022 року справу призначено до розгляду (а. с. 56).

06.10.2022 року від адвоката Шидерової Н.С., діючої від імені АТ «Державний ощадний банк України», надійшов відзив на апеляційну скаргу (а. с. 67 69).

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 21.06.2022 року та від 10.08.2022 року задоволено клопотання адвоката Шидерової Н.С., діючої від імені АТ «Державний ощадний банк України», про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза приміщеннями суду з використанням власних технічних засобів (а. с. 92 93, 109 - 110).

27.09.2022 року апеляційним судом витребувано від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Біляївського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відомостей щодо відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1174/11 від 19.04.2011 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь Банку у розмірі 1 368 894,13 грн. (а. с. 128 128 зворотна сторона).

12.10.2022 року до апеляційного суду надійшла відповідь Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на запит суду (а. с. 133).

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції адвокат Шидерова Н.С., діюча від імені АТ «Державний ощадний банк України», вважала необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з підстав того, що Банком не було пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Інші учасники справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції участі не взяли. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від адвоката Торубка Андрія Миколайовича, діючого від імені ОСОБА_1 , та особисто від ОСОБА_2 до апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, багаторазове призначення справи до розгляду, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Шепітка Григорія Івановича, діючого від імені ОСОБА_1 , задоволенню не підлягає.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2011 року (справа №2-1174/11) стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Одеського обласного управління, заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 367 074,13 грн..

Вищевказане заочне рішення набрало законної сили - 29.01.2011 року.

19.04.2011 р. Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист на виконання вищевказаного заочного рішення суду, в якому зазначено строк його пред`явлення до виконання - 01.02.2014 року.

Виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа вперше було відкрито - 06.06.2011 року. 16.09.2011 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Між сторонами виникли правовідносини з визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у визнанні виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положення статті 129-1 Конституції України визначають, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року.

У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду" .

У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.

Відповідно до положень частини другої статті 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

За змістом вказаної норми виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: - видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); - коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; - видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; - помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; - видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; - пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що законодавець встановлює підстави, за яких суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в інформаційному листі від 01 липня 2015 року «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» у зв`язку з відсутністю чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у суддів виникали труднощі під час її застосування. Так, словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Окрім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Таким чином, передумовою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є одна з наступних обставин: - помилковість видачі виконавчого листа; - боржником чи іншою особою було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого обов`язок припинився; - обов`язок боржника припинився з інших причин (передання відступного, зарахування, прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі, інші підстави припинення зобов`язання, передбачені главою 50 Цивільного кодексу України).

Отже, закон не передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.

Разом з тим, за наявності судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, заявником при зверненні до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не доведено, що ним було добровільно виконано рішення суду, внаслідок чого його обов`язок припинився, або його обов`язок, як боржника, припинився з інших причин, передбачених положеннями статті 432 ЦПК України. Навпаки заявниця у клопотанні вказала, що на виконання рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 1 367 074,13 грн. за період перебування виконавчого листа на примусовому виконанні у приватного виконавця з боржника було стягнуто з заробітної плати кошти у розмірі 28 235,43 грн..

Встановлено, що заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.01.2011 року (справа №2-1174/11) про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Одеського обласного управління, заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 367 074,13 грн. набрало законної сили - 29.01.2011 року. Згідно діючого на цей момент законодавства строк пред`явлення виконавчого листа до примусового стягнення становив один рік з дня набрання законної сили рішенням суду.

Останнім днем пред`явлення спірного виконавчого листа до примусового виконання є 30.01.2012 року. Разом з тим, 06.06.2011 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання спірного виконавчого листа, а 16.09.2011 року - постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Тобто, спірний виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання у передбачений річний строк. Доводи заяви про визнання спірного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є неспроможними.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, керуючись вищенаведеними положеннями цивільного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого листа, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 19.04.2011 р. у справі №2-1174/11 за позовом ВАТ "Державний ощадний банк України", в особі філії Одеського обласного управління, до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до неправильного тлумачення норм діючого законодавства.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Шепітка Григорія Івановича, діючого від імені ОСОБА_1 , є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є справедливою, законною та обґрунтованою, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Шепітка Григорія Івановича, діючого від імені ОСОБА_1 , відсутні.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Пунктом 25 ч. 1 ст. 353 ЦПК України передбачена можливість оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2020 р. у справі № 1909/3089/2012 зазначила, що п. 25 ч. 1 ст. 353 ЦПК України у взаємозв`язку зі ст. 352 ЦПК України необхідно розуміти як можливість учасника справи оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції як про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, так і про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з вказаним, колегія суддів приходить до висновку про те, що ухвала суду про відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню після її перегляду в апеляційному порядку може бути оскаржена в касаційному порядку.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Шепітка Григорія Івановича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року про відмову у визнанні виконавчого листав таким, що не підлягає виконанню залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе