П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 571/1493/20

Провадження № 22-ц/4815/1356/22

Головуючий у Рокитнівському районному суді

Рівненської області: суддя Комзюк А.Ф.

Рішення суду першої інстанції

(вступна і резолютивна частини) ухвалено:

о 15 год. 54 хв. 25.08.2022

у смт. Рокитне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 07.09.2022

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Вейтас І.В.

секретар судового засідання: Крижов В.С.

учасники справи:

позивач1: ОСОБА_1 ;

позивач2: ОСОБА_2

відповідач1: Державний реєстратор виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левчук Юрій Сергійович;

відповідач2: ОСОБА_3 ;

відповідач3: ОСОБА_4 ;

відповідач4: приватний нотаріус Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токов Василь Григорович;

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів:

- Комунальне підприємство "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" Рівненської обласної ради;

- Рокитнівська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області;

за участі: ОСОБА_2 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державного реєстратора виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левчука Юрія Сергійовича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токова Василя Григоровича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Комунальне підприємство "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" Рівненської обласної ради, Рокитнівська селищна рада Рокитнівського району Рівненської області; про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року в суд звернулися ОСОБА_1 і ОСОБА_5 з позовом до Державного реєстратора виконавчого комітету Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Левчука Ю.С. (далі державний реєстратор), Сироти В.С., Бежаєва С.О., приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Токова В.Г. (далі нотаріус), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: Комунальне підприємство "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" Рівненської обласної ради (далі КП "РОБТІ"), Рокитнівська селищна рада Рокитінвського району Рівненської області (далі Рокитнівська селищна рада); про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що що з 2004 року ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 Рівненської обалсті на підставі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частки, нотаріально посвідченого Рокитнівською державною нотаріальною конторою 28.10.2004, реєстраційний №2031. Право власності на решту Ѕ частки підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП "РОБТІ" 03 грудня 2004 року, номер витягу: 5698206.

ОСОБА_1 (дівоче прізвище " ОСОБА_6 ") з 2007 року є єдиним власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування 2/3 її частки, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу Тарасюком Г.Б. 01.03.2007, реєстраційний №517. Право власності на 2/3 частки підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП "РОБТІ" 18.04.2007, номер витягу: 14289292.

Крім приватизованих квартир, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі є співвласниками і допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, а саме допоміжного приміщення, сараю (цегляного, довжиною 31 м, шириною 9,10 м), розташованого окремо на прибудинковій території, приналежній до багатоквартирних житлових будинків в АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 .

Із отриманих документів позивачі дізналися, що 14 лютого 2019 року державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію права власності на допоміжне приміщення співвласників багатоквартирних будинків як на нежитлову будівлю, цегляну, заг. площею 283,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта:250, за ОСОБА_3 на підставі рішення Рокитнівської селищної ради №257 від 26.08.2016 та свідоцтва про право власності, реєстраційний № НОМЕР_1 , виданого Рокитнівським міжгосподарським лісгоспом 11.12.1999, та внесено запис про право власності: 30350108, видано витяг про реєстрацію права власності.

01 березня 2019 року нотаріусом нотаріально посвідчено договір купівлі- продажу (в Реєстрі речових прав зазначено як договір дарування), реєстраційний №259, згідно з яким ОСОБА_3 продав Ѕ частки спірного майна ОСОБА_4 та внесено запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно: 30597386.

02 березня 2019 року цим само нотаріусом посвідчено договір купівлі-продажу, реєстраційний №261, згідно з яким ОСОБА_3 продав Ѕ частки спірного майна ОСОБА_4 , про що внесено запис щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно: 30604207.

27 серпня 2020 року із письмової відповіді Головного управління статистики у Рівненській області від 26.08.2020 року позивачі дізналися, що Рокитнівський міжгосподарський лісгосп Міністерства сільського господарства України в базі даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) не значиться; Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України сформований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №118 на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.1993 року №538.

Вважають, що рішення та дії державного реєстратора, вчинені 14 лютого 2019 року щодо здійснення державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 , суперечать вимогам закону та порушують їхні суб`єктивні цивільні права як співвласників спірного майна (сараю), що є об`єктом права спільної власності співвласників багатоквартирних будинків по АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , а усі наступні дії, вчинені на їх виконання, також є протиправними. При цьому вказують, що з моменту приватизації квартир в силу вимог закону вони одночасно набули права спільної власності і на спірне майно (допоміжне приміщення, цегляний сарай), який розташований на прибудинковій території, приналежній до багатоквартирних житлових будинків в АДРЕСА_6 .

14 лютого 2019 року державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45588016 від 19 лютого 2019 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на спірне майно (реєстраційний номер об`єкта: 250), внесено запис про право власності: 30350108. Як правовстановлювальний документу ОСОБА_3 подано до державного реєстратора свідоцтво про право власності р.№3, видане Рокитнівським міжгосподарським лісгоспом 11.12.1999 та рішення Рокитнівської селищної ради №257 від 26.08.2016 «Про перейменування вулиць смт.Рокитне Рокитнівського району Рівненської області».

Проте свідоцтво про право власності на спірне майно, видане державним підприємством як підстава для державної реєстрації права власності, не було передбачене серед переліку підстав, визначених законом на час виникнення спірних правовідносин, проведення державної реєстрації прав 14.02.2019.

Між тим, державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права власності на спірне майно всупереч вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин).

Звертають увагу, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно (нежитлову будівлю), видане державним підприємством, не відноситься до інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Крім того, поданий ОСОБА_3 документ як правовстановлювальний, не був передбачений у переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадилася державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, на момент його видачі 11.12.1999, а зазначене державне підприємство не відносилося до переліку органів, наділених законодавством України повноваженнями по оформленню права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності за відповідним зразком. Порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні станом на дату видачі такого свідоцтва визначався Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, що затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.98 №121.

Отже, пред`явлене як правовстановлювальний документ свідоцтво про право власності, реєстраційний № НОМЕР_1 , видане Рокитнівським міжгосподарським лісгоспом Міністерства сільського господарства України 11.12.1999, не є підставою для державної реєстрації права власності на майно за ОСОБА_3 з огляду на правила ст. 27 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не створює жодних юридичних наслідків, а тому не може порушувати будь-чиїх прав.

Рішення Рокитнівської селищної ради №257 від 26.08.2016 «Про перейменування вулиць смт.Рокитне Рокитнівського району Рівненської області», внесене державним реєстратором як підставу для державної реєстрації, теж не є такою через вказану норму, а свідчить лише про перейменування вулиць в смт.Рокитне, зокрема АДРЕСА_3 .

Позаяк рішення та дії державного реєстратора щодо офіційного визнання та підтвердження факту набуття права власності на спірне майно за ОСОБА_3 є протиправними та порушують їх цивільні права як співвласників багатоквартирного будинку, вважають протиправними усі наступні дії щодо укладення та нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу спірного майна та державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_4 .

З моменту приватизації квартири у багатоквартирному будинку вони постійно користувалися та користуються спірним майном (допоміжним приміщенням, сараєм) до часу пред`явлення позову. Своєї згоди щодо державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 вони не надавали, а судового рішення щодо права власності на спірне майно за ним не існує. Тому мають право витребувати у ОСОБА_4 спірне майно, яке вибуло із їх володіння не з їхньої волі, у його володіння, набуте ним за відплатними договорами та скасування державної реєстрації прав власності на спірне майно на підставі вказаних відплатних договорів.

Зважаючи на наведене, просили визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора, індексний номер: 45588016 від 19 лютого 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) на нежитлову будівлю загальною площею 283,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер: 250, запис про право власності: 30350108) за ОСОБА_3 .

Витребувати у ОСОБА_4 нежитлову будівлю загальною площею 283,9 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 .

Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 283,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер: 1.50) за ОСОБА_4 , вчинену нотаріусом 01 березня 2019 року, номер запису про право власності: 30597386.

Скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 283,9 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер: 250) за ОСОБА_4 , вчинену нотаріусом 02 березня 2019 року, номер запису про право власності: 30604207. Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 серпня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 і ОСОБА_5 у позові до державного реєстратора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , нотаріуса, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів: КП "РОБТІ", Рокитнівська селищна рада; про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У поданій апеляційній скарзі позивачі, вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просили скасувати його та задовольнити позов повністю.

Обґрунтовуючи її, покликалися на залишення без вирішення вимоги про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора від 19 лютого 2019 року №45588016. Вважають, що державний реєстратор не додержав положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст.ст. 86, 128 ЦК УРСР, ст.ст. 10, 11-13, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127.

Звертають увагу на те, що норми ст.ст. 6, 7, 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" свідчать про перехід права власності на приватизований об`єкт з моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, тобто не передбачено як підставу для виникнення права власності на об`єкт приватизації видачу державними органами приватизації такого документа як свідоцтво про власність, а винятково вимагається наявність договору купівлі-продажу. Отже, свідоцтво про власність №3 є нікчемним правочином, а визнання його недійсним у судовому порядку не є необхідним. При цьому посилаються на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17.

Не погоджуються із визнанням недопустимим доказом довідки вих. №488, видану Рокитнівською селищною радою, тоді як Державне підприємство "Рокитнівський міжгосподарський лісгосп" не наділене повноваженнями присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси. Тобто вказівка у свідоцтві про власність №3 щодо поштової адреси спірного майна є помилковою.

Вважають, що технічний паспорт на нежитлову будівлю, що поданий державному реєстратору, не відповідає існуючим характеристикам господарського приміщення (сараю), який є об`єктом права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку. Ця обставина судом залишена без уваги.

Також не враховано і те, що станом на день видачі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 11 грудня 1999 року діяла Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09 червня 1998 року №121. Додатком №1 до цієї Інструкції передбачено вичерпний перелік правовстановлювальних документів, серед яких свідоцтво про власність, яке видане державним підприємством, не значиться.

Тобто дії та рішення державного реєстратора суперечать вимогам закону і обставинам справи.

Щодо ОСОБА_3 , то ним не набуто права власності на спірне майно, оскільки свідоцтво про право власності р. №3 не є підставою для набуття такого права, тоді як державний реєстратор помилково взяв його до уваги. Тому він не мав права відчужувати майно на користь ОСОБА_4 , а, отже, висновок суду про відмову у вимозі до ОСОБА_4 є хибним.

Так само і вимоги до нотаріуса повинні бути задоволеними, адже ним порушено положення закону щодо нотаріального посвідчення правочинів. Натомість мотивувальна частина оскаржуваного рішення не містить чітких висновків про підставу для відмови у позові в цій частині.

На думку заявників, судом також неправильно застосовано і норми ст. 382 ЦК України, Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", а також не з`ясовано обставини фактичного користування позивачами спірним майном, права розпорядження спірним майно Рокитнівським міжгосподарським лісгоспом, підставність проведення державної реєстрації, набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно. Тому судом зроблено помилковий висновок про відсутність у позивачів порушених прав на спірне майно внаслідок того, що свідоцтва про житло і технічна документація не містить записів про допоміжні приміщення.

Порушення норм процесуального права судом полягають у неврахування постанов Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19 та від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року у справі №4-рп/2004, а також нехтування вимогами позивачів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, і ці обставини сторонами визнаються, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_1 .

15 жовтня 1996 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулися до керівника органу приватизації із письмовою заявою №421 про оформлення передачі в особисту (спільну, сумісну, часткову) власність одноквартирного будинку, що проживала вона разом з членами сім`ї на умовах найму з належними будівлями і спорудами (т.1 а.с.168).

До заяви долучено довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення за адресою: АДРЕСА_8 , видану Державним підприємством житлово-комунального господарства у 1996 році, і в якій зазначено, що ізольована квартира складається з 3-х кімнат, жилою площею 28,9 кв.м, кухні площею 6,4 кв.м, ванної площею___кв.м. (запис відсутній), вбиральні площею 2,4 кв.м, коридору площею 3,5 кв.м, веранди площею __кв.м. (запис відсутній), збудованого приміщення площею ___ кв.м. (запис відсутній). Загальна площа квартири 42,1 кв.м. (т.1 а.с.169).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане Рокитнівською селищною радою від 16.10.1996, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на підставі розпорядження №421 від 16.10.1996 набули права власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації на праві спільної часткової власності в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №6-143-373 (т.1 а.с.41).

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.10.2004 видно, що спадкоємцем майна ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина - ОСОБА_8 . Спадкове майно складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.43).

За даними технічного паспорта квартира АДРЕСА_1 від 16 жовтня 1996 року частка ОСОБА_8 становить Ѕ та Ѕ (т.1 а.с.42).

Рішенням Рокитнівського районного суду від 27 червня 2008 року встановлено факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтва про право власності на житло від 16 жовтня 1996 року та технічного паспорту від 16.10.1996 року, реєстраційний № НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_1 , виданих ОСОБА_8 (т.1 а.с.45).

Цими документами підтверджується право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яке вона набула у порядку приватизації Ѕ частка та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.10.2004 Ѕ частка без вказівки про належність частки у допоміжному приміщенні (сараї).

Встановлено, що 31 жовтня 2000 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звернулися до керівника органу приватизації із письмовою заявою №884 про оформлення передачі в спільну сумісну власність квартири, приміщення комунальної квартири (т.1 а.с.166). До заяви долучено довідку про складі сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ним приміщення за адресою: АДРЕСА_9 , видану Рокитнівським державним підприємством житлово-комунального господарства у 2000 році, і в якій зазначено, що ізольована квартира складається з 3-х кімнат, жилою площею 28,4 кв.м, кухні площею 5,3 кв.м, ванної площею___ кв.м. (запис відсутній), вбиральні площею 0,9 кв.м, коридору площею 6,0 кв.м, веранди площею __кв.м. (запис відсутній), збудованого приміщення площею ___ кв.м. (запис відсутній). Загальна площа квартири 43,0 кв.м., встр.шкаф _-0,9 (т.1 а.с.167).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Рокитнівської селищної ради від 28.12.2000, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 на підставі розпорядження №884 від 28.12.2000 набули право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована в КП "РОБТІ" на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №8-201-890 (т.1 а.с.32).

З технічного паспорта, виготовленого 28 грудня 2000 року, вбачається, що частка ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_2 складає по 1/3 кожному (т.1 а.с.33).

За умовами договору дарування часток квартири АДРЕСА_10 від 01.03.2007 ОСОБА_11 та ОСОБА_10 безоплатно відчужили належні їм кожному частки квартири на користь ОСОБА_14 по 1/3 частки квартири під АДРЕСА_2 (т.1 а.с.34).

Право приватної власності на кв. АДРЕСА_2 зареєстровано за обдарованим 18.04.2007, що стверджується витягом №14289292 КП «РОБТІ» (т.1 а.с.35).

Копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Відділом РАЦС Рокитнівського районного управління юстиції Рівненської області 23.10.2007, та копією рішення Рокитнівського районного суду від 12 січня 2015 року у справі №571/1741/14-ц вказується, що ОСОБА_1 у зв`язку з одруженнями змінювала прізвища на " ОСОБА_15 " та " ОСОБА_6 " (т.1 а.с.36,37).

Отже, правильним є висновок суду про те, що, окрім квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 при її приватизації жодного іншого допоміжного приміщення, будівлі чи споруди на прибудинковій території, в т.ч. сараю, не передавалося.

Також рішенням Рокитнівської селищної ради №1046 від 03 квітня 2019 року співвласникам багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_4 погоджено складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування цього багатоквартирного житлового будинку орієнтовною площею 0,15 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, в т.ч. забудовані землі під житловою забудовою 0,15 га, з них під одно- та двоповерховою 0,15 га (т.1 а.с.192).

Згідно з рішенням Рокитнівської селищної ради №1047 від 03 квітня 2019 року співвласникам багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_3 надано згоду на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування цього багатоквартирного житлового будинку орієнтовною площею 0,15 га за рахунок земель житлової та громадської забудови, в т.ч. забудовані землі під житловою забудовою 0,15 га, з них під одно- та двоповерховою 0,15 га. (т.1 а.с.193).

Сторонами не заперечувалося те, що зазначені рішення органу селищного самоврядування не реалізовані, а прибудинкова територія біля цих будинків не визначена, кадастровий номер земельним ділянкам не присвоєно.

Як видно зі звернення адвоката Волошина Л.С., Рокитнівська селищна рада у своєму листі №834 від 14.04.2021 посилалася на те, що об`єднання співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 не створено, тому не можуть надати відповідних письмових доказів. Будинок АДРЕСА_4 та будинок АДРЕСА_3 не входять до одного об`єднання співвласників багатоквартирного будинку/асоціації об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (т.2 а.с.81).

Листом №2559 від 23 листопада 2021 року Рокитнівська селищна рада повідомила про відсутність запитуваної інформації щодо будинків по АДРЕСА_4 , та по АДРЕСА_3 . У селищної ради відсутня інформація про стан виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі для будівництва і обслуговування багатоквартирних житлових будинків по АДРЕСА_4 , та по АДРЕСА_3 , а відповідні рішення про їх затвердження радою не приймалися (т.2 а.с.136).

Крім іншого, 11 грудня 1999 року за реєстраційним №3 керівником органу приватизації Рокитнівського міжгосподарського лісгоспу видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого ОСОБА_3 є власником нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 . Свідоцтво видане згідно з «Законом про приватизацію державного майна» від 19 лютого 1997 року. Нежитлова будівля приватизована на виконання Державної програми приватизації на 1999 рік (т.2 а.с.21).

Відповідно до рішення Рокитнівської селищної ради №257 від 26.08.2016 «Про перейменування вулиць смт.Рокитне Рокитнівського району Рівненської області», в т.ч. вулицю Кірова в смт.Рокитне перейменовано на вулицю Соборна (т.2 а.с.22).

27 грудня 2018 року ОСОБА_3 виготовлено технічний паспорт на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_11 (т.2 а.с.24-28).

14 лютого 2019 року державним реєстратором зареєстровано речове право власності на нежитлову будівлю загальною площею 283,9 кв.м. в АДРЕСА_5 , за ОСОБА_3 , про що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.2 а.с.23).

Відповідно до копії рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №45588016 від 19.02.2019 державним реєстратором вирішено провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна нежитлова будівля, що розташована: АДРЕСА_5 , кадастровий номер земельної ділянки ___, за суб`єктом: ОСОБА_3 , податковий номер/серія, номер паспорта/УНЗР /СР011497/___. Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна (т.2 а.с.110).

На підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2022 ОСОБА_3 продав Ѕ частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 283,9 кв.м. ОСОБА_4 (т.2 а.с.19). Договір тоді ж посвідчено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №259.

02 березня 2022 року ОСОБА_3 продав решту - Ѕ частини нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 283,9 кв.м. ОСОБА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу (т.2 а.с.20). Договір посвідчено тоді ж нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за №261.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 225945886, видно, що 02.03.2019 нотаріусом зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 283,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_4 (т.1 а.с.56-57).

09 червня 2020 року ОСОБА_4 звернувся із письмовою заявою до Рокитнівської селищної ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (шляхом викупу) для будівництва та обслуговування закладів торгівлі, орієнтовною площею 0,07 га, та долучив копії договорів купівлі-продажу та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.59-63).

Рішенням Рокитнівської селищної ради №1679 від 23 червня 2020 року заяву жителів багатоквартирних будинків в АДРЕСА_4 , та АДРЕСА_3 , щодо зупинення розгляду заяви ОСОБА_4 взято до уваги (т.1 а.с.49).

Вважаючи, що державним реєстратором, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , нотаріусом порушуються їхні суб`єктивні цивільні права внаслідок того, що вони є власниками квартир в багатоквартирному житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , а також одноосібними співвласниками і допоміжних приміщень в будинку та господарського приміщення - сараю, розташованого окремо на прибудинковій території, приналежній до багатоквартирних житлових будинків в АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , у жовтні 2020 року в суд звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за їх судовим захистом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивачів, оскільки об`єктивних та переконливих доказів про порушення їхнього права власності на спірне майно надано не було, а матеріали справи їх не містять.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні не спростували законності набуття ОСОБА_3 і ОСОБА_4 права власності на спірну нежитлову цегляну будівлю, а також не довели фактів порушення їхніх прав, тому у задоволенні позову відмовлено.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Непорушність права власності закріплено і в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового абонежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія,у разідержавної реєстрації таких прав.

Тобто ця норма закону визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на порядок користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

У той же час, законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежитлового приміщення.

Згідно зі ст. 1 Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII.

Згідно зі ст. 1 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду`приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнату квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до пункту 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 березня 2004 року у справі № 4-рп/2004 зазначав, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 Конституційний Суд України вказував, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

У багатоквартирних жилих будинках можуть розташовуватись і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Правовий висновок з цього приводу викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19).

Як правильно з`ясовано судом, у матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є власниками квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_1 , було передано безоплатно у спільну власність одночасно з приватизацією квартир будь-яке допоміжне нежитлове приміщення. В той самий час у свідоцтвах про право власності та технічній документації на житло відсутні й відомості про допоміжні (підсобні) приміщення.

Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Між тим, переконливих доказів про те, що спірна нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , є допоміжним приміщенням сараєм до багатоквартирних житлових будинків в АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 , суду не надано. Також відсутні об`єктивні докази на підтвердження того, що ця будівля знаходиться на прибудинковій території.

З приводу аргументів заявників про хибність оцінки доказів у справі, то апеляційний суд, погоджуючись із висновками суду попередньої інстанції, звертає увагу на таке.

Посилання позивачів на довідку Рокитнівської селищної ради №503 від 17.08.2020 як на доказ того, що спірна будівля знаходиться на прибудинковій території житлових будинків в АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 і перебуває у спільному користуванні власників квартир багатоквартирних будинків за зазначеною адресою, є необгрунтованими. Так, на адвокатський запит органом селищного самоврядування вказувалося про відсутність документів, за яких заступник голови селищної ради встановила технічні характеристики об`єкту, те що об`єкт, який вона найменувала «господарське приміщення», знаходиться на прибудинковій території, приналежній до багатоквартирних житлових будинків в АДРЕСА_3 , та по АДРЕСА_4 , а також встановила прибудинкову територію цих будинків. При цьому у Рокитнівській селищній раді відсутня інформація, на підставі якого звернення/запиту/заяви та кому видавалася довідка №503 від 17.08.2020 року. У журналі вхідної документації Рокитнівської селищної ради запитуване звернення не реєструвалося. З завіреного селищним головою листка з журналу вихідної кореспонденції не вказано адресата, якому видавалася довідка №503 від 17.08.2020 року .

Такі ж само обставини встановлені і щодо довідки №488 від 07.08.2020 Рокитнівської селищної ради про те, що виконавчим комітетом не приймалося рішення про присвоєння поштової адреси: АДРЕСА_12 . (т.1 а.с.51,52, а.с.181-189).

Тому ці докази визнано сумнівними і такими, що не заслуговують на увагу.

При цьому береться до уваги і те, що свідоцтво про право власності, серія та номер: 3, видане 11 грудня 1999 року Рокитнівським міжгосподарським лісгоспом, заінтересованими особами не оспорювалося, а тому є чинним і на законних підставах породжувало відповідні повноваження для ОСОБА_3 .

При цьому рішення Рокитнівської селищної ради від 03 квітня 2019 року №1046 «Про надання згоди на встановлення меж земельної ділянки в АДРЕСА_4 » та №1047 «Про надання згоди на встановлення меж земельної ділянки в АДРЕСА_3 », не є реалізованим, його норми не є виконаними, а прибудинкова територія не виділялася.

Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18) зробив висновок, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо показань свідків мешканців багатоквартирних будинків по АДРЕСА_13 про те, що сараями, які знаходяться у приміщенні спірної будівлі, вони користуються відкрито, добросовісно та безперервно тривалий час, то їх правильно залишено судом без уваги, адже ці обставини повинні перевірятися в сукупності з іншими доказами. Також самі по собі ці свідчення не вказують про виникнення у них права власності за набувальною давністю, вимоги про що позивачами заявлено не було. Крім того, особи, які дали показання, є певним чином заінтересованими у вирішенні справи на їхню користь.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Такий висновок висловлено в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18 та постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.

Верховний Суд зазначав, що таке порушення має бути реальним, обгрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення та звернув увагу, що з`ясування питання порушених прав, свобод чи інтересів позивача передує розгляду питання щодо правомірності (законності) рішення, яке оскаржується. Відсутність порушення прав, свобод чи інтересів позивачів є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності такого рішення.

У постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-951цс16 зазначається, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

З пункту 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц вбачається, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, покликання заявників про незастосування норм матеріального права, які слід було застосувати при вирішенні спору, також не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

Щодо доводів апеляційної скарги про нікчемність як правочину свідоцтва про право власності, серія та номер: 3, що видане 11 грудня 1999 року органом приватизації Рокитнівського міжгосподарського лісгоспу, а тому і відсутність правової необхідності для його оспорювання, то колегія суддів з ними не погоджується.

Так, цивільне законодавство, в т.ч. і Цивільний кодекс Української РСР, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, не передбачало такого юридичного поняття як "нікчемість угоди (договору)". Тобто главою 3 розділу І Цивільного кодексу УРСР встановлювалося, що усі цивільно-правові угоди (договори) є оспорюваними. Тим більше, свідоцтво про право власності, серія та номер: 3, що видане 11 грудня 1999 року органом приватизації Рокитнівського міжгосподарського лісгоспу, не є угодою (договором) у розумінні Цивільного кодексу УРСР, а є актом державного органу приватизації.

Так, згідно зі ст.ст. 4, 41 ЦК УРСР цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають, зокрема з угод, передбачених законом, а також із угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних і громадських організацій з актів планування; внаслідок інших дій громадян і організацій.

Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Отже, зазначене свідоцтво породжувало для ОСОБА_3 , а згодом і для ОСОБА_4 відповідні суб`єктивні цивільні права та обов`язки.

Тому не можна погодитися і із аргументами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно невирішення судом питання про права і обов`язки державного реєстратора та нотаріуса.

Необгрунтованими є і доводи авторів апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права.

Так, абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, таких процесуально-правових дефектів, які спонукали би до нечинності оскаржуваного рішення, матеріали справи не містять, а апеляційним судом їх не здобуто.

Не встановлено і наявності підстав для обов`язкового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, що визначені у ч. 3 цієї статті.

Решта тверджень апеляційної скарги також є необґрунтованими, а тому колегією суддів відхиляються.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 25 серпня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

І.В.Вейтас

Повний текст постанови складено: 22.11.2022