Справа № 158/1550/22 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/935/22 Категорія: 60 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача Булат Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг підписав заяву № б/н від 20 січня 2009 року. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Позивач вказує, що для користування кредитним рахунком позичальнику була видана кредитна картка. У подальшому кредитний ліміт збільшувався до 13 000 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. п. 3.2., 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і станом на дату смерті його заборгованість перед банком за кредитним договором № б/н від 20 січня 2009 року становить 447 881 грн 57 коп., яка складається з: 8 829 грн 32 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20 155 грн 34 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 418 896 грн 91 коп. пеня.

Позивач також вказував, що ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги, після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , є дружиною померлого та протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку від дня відкриття спадщини, не заявила про відмову від неї.

Дізнавшись про смерть позичальника, банком 12 лютого 2021 року була направлена претензія кредитора до Ківерцівської державної нотаріальної контори.

12 травня 2021 року банк отримав відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. 03 серпня 2021 року до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якої АТ КБ «Приватбанк» пред`явив вимогу до відповідача про погашення боргу, яку не було виконано.

Ураховуючи наведене, позивач АТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 20 січня 2009 року у розмірі 447 881 грн 57 коп., а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк», покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, до складу якої входять кредитні зобов`язання померлого позичальника, оскільки на час відкриття спадщини вона була зареєстрована зі спадкодавцем - позичальником і протягом 6 місячного строку від дня відкриття спадщини не відмовилася від її прийняття. Водночас відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Крім того, висновок суду першої інстанції про відмову у позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують вартість майна, одержаного у спадщину, суперечить вимогам процесуального закону, оскільки суд поклав обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу позивача АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» не надало доказів на підтвердження наявності у спадкодавця рухомого та/або нерухомого майна. Крім того, суд першої інстанції розглянув зазначену справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Однак з такими висновками суду погодитися не можна з огляду на таке.

В першу чергу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Пунктом 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України визначено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах щодо спадкування.

Як слідує з матеріалів справи, між сторонами по справі існує спір про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, тобто спір виник щодо спадкування, і відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України вказана справа не могла бути розглянута судом в порядку спрощеного позовного провадження. Проте, суд першої інстанції на вказану правову норму процесуального закону уваги не звернув, розглянувши її у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, що є безумовним порушенням норм процесуального права.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Отже, вказане порушення судом норм процесуального права є відповідно до наведених правових норм обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2009 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.27).

Відповідно до довідки банку про зміну умов кредитування відповідачу встановлювався кредитний ліміт, який за період з 06 січня 2009 року по 14 жовтня 2014 року неодноразово змінювався, а 10 січня 2020 року ліміт зменшено до 0 грн (а.с.26).

У анкеті-заяві зазначено, що позичальник погоджується, що ця анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також вказував, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Отримання ОСОБА_2 кредитних коштів підтверджується наданим банком розрахунком кредитної заборгованості, а також банківською випискою з його рахунку (а.с.7-25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про його смерть (а.с.44).

З розрахунку банку вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором станом на дату смерті становить 447 881 грн 57 коп., яка складається з: 8 829 грн 32 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 20 155 грн 34 коп. - заборгованість за простроченими відсотками, 418 896 грн 91 коп. пеня (а.с.7-17).

Дізнавшись про смерть позичальника, банком 12 лютого 2021 року була направлена претензія кредитора до Ківерцівської державної нотаріальної контори.

12 травня 2021 року банк отримав відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці позичальника із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. 03 серпня 2021 року до спадкоємця ОСОБА_1 було направлено лист-претензію, згідно якої АТ КБ «Приватбанк» пред`явив вимоги, але відповідачем ніяких дій не було виконано.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «Приватбанк» свої вимоги обґрунтовувало тим, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги, після смерті ОСОБА_2 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , є дружиною померлого та протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку від дня відкриття спадщини, не заявила про відмову від неї.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ст. 1281 ЦК України).

Тлумачення ст. 1281 ЦК України свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (ст. 1282 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі №615/473/20 (провадження № 61-9358св21) зазначено, що: «одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі №640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) вказано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами 2 та 3 ст. 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених ст. 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України. Доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц (провадження № 61-44960св18) вказано, що: «встановивши відповідно до положень ст. 1282 ЦК України наявність порушеного права (наявність непогашеної заборгованості) та факт прийняття спадщини після смерті позичальника НОМЕР_1 його дочкою НОМЕР_2 , наявність спадкового майна, суд відмовив у позові з огляду на відсутність в прохальній частині позову переліку спадкового майна. У той же час, суд не врахував, що принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у ст. 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не зазначено перелік спадкового майна, не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

Водночас важливим моментом є встановлення факту наявності/відсутності рішення суду про стягнення суми боргу за кредитним договором за життя спадкодавця.

Якщо на день смерті позичальник мав заборгованість за кредитним договором, що визначена рішенням суду, яке набрало законної сили, і яка не була ним погашена, то відповідно і обсяг відповідальності спадкоємців обмежується виключно даним розміром боргу.

Вимоги про перерахунок заборгованості станом на дату смерті позичальника є безпідставними, оскільки за життя позичальника кредитор не звертався до нього з вимогами про сплату додатково нарахованих процентів за користування кредитними коштами, а отже він не має права вимагати їх стягнення із спадкоємця.

Крім того, за таких обставин, недопустимим з боку кредитора є пред`явлення нового позову до спадкоємців, оскільки ст. 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

А тому, такий спосіб захисту прав позивача є неналежним, оскільки призводить до подвійної відповідальності позичальника за кредитним договором, а як наслідок його правонаступників, що є неприпустимим.

Враховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, позивач мав би вчинити дії, направлені на ініціювання примусового виконання такого рішення шляхом отримання виконавчих документів та пред`явлення їх до виконання до органів Державної виконавчої служби України.

У випадку наявності відкритого виконавчого провадження, позивач має право вимагати сплати лише суми, визначеної у відповідному виконавчому документі, при цьому виключно в межах виконавчого провадження.

Із долученої до відзиву на апеляційну скаргу Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 07 листопада 2022 року №314371149 апеляційним судом встановлено, що 23 квітня 2020 року державним реєстратором було накладено обтяження, а саме арешт нерухомого майна, належного ОСОБА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника від 23 квітня 2020 року № 61901733.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Так згадана постанова про арешт майна боржника від 23 квітня 2020 року винесена державним виконавцем в межах відкритого виконавчого провадження на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 вересня 2019 року у справі № 156/588/19 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили та яким позов банку було задоволено. Вказаним рішенням суду з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 125 033 грн 39 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 20 січня 2009 року.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Таким чином, враховуючи наявність рішення суду про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором та відкритого виконавчого провадження, позивач у даному випадку має право вимагати сплати лише суми, визначеної у відповідному виконавчому документі, при цьому виключно в межах виконавчого провадження.

Отже, встановлені у справі обставини та наведені норми матеріального права дають підстави для висновку, що пред`явлення АТ КБ «Приватбанк» позову про стягнення боргу до спадкоємця за кредитним договором, заборгованість за яким уже стягнута рішенням суду із спадкодавця, яке набрало законної сили, призведе до подвійної відповідальності позичальника за кредитним договором, а як наслідок його правонаступників, що є неприпустимим, а тому колегія суддів дійшла висновку, що підстави для стягнення цієї заборгованості із спадкоємця відповідача по справі ОСОБА_1 відсутні.

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, оскаржуване рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 31 серпня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: