КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/9965/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022року місто Київ

справа №754/5522/22

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2022 року про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Лісовської О.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 668000 доларів США.

26 липня 2022 року представником позивача було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив накласти арешт на майно, яке належить відповідачу ОСОБА_1 , а саме:

земельну ділянку, кадастровий номер :08:589:0288, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Криворізькй район, вартістю 1 333 540,87 грн.;

земельну ділянку, кадастровий номер :05:008:0009, площею 2,3102 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Тетіївський район, с/рада Горошківка, вартістю 98 220,00 грн.;

квартиру АДРЕСА_1 у місті Києві, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 00, вартістю 3 734 966,82 грн.;

земельну ділянку, кадастровий номер :00:002:0023, площею 2,822 га. що знаходиться за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с/рада Ярмаківська, вартістю 100 977,00 грн.;

садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту33200400, вартістю 1 492 022,00 грн.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача посилався на те, що на момент звернення до суду з даним позовом грошові кошти відповідачем не повернуті та сума боргу відповідача перед позивачем становить 668 000,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становить 1 9542273,20 грн.

Вказував, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що долучені до позову, відповідач 07 липня 2021 року відчужив право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, а через 5 днів вказана квартира була відчужена іншій особі. На момент відчуження квартири відповідач вже мав непогашену суму боргу у розмірі 500 000доларів США, але при цьому грошові кошти позивачу не повернув.

Зазначав, що враховуючи те, що на даний час державні реєстратори та нотаріуси мають право вчиняти реєстраційні дії та посвідчувати правочини щодо відчуження майна, у позивача є всі підстави вважати, що відповідач може переоформити право власності на майно на інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на майно, враховуючи розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2022 року заяву представника позивача задоволено.

Забезпечено позов шляхом накладення арешту на наступне майно:

земельну ділянку, кадастровий номер :08:589:0288, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Криворізькй район, вартістю 1 333 540,87 грн.;

земельну ділянку, кадастровий номер :05:008:0009, площею 2,3102 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Тетіївський район, с/рада Горошківка, вартістю 98 220,00 грн.;

квартиру АДРЕСА_1 у місті Києві, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 00, вартістю 3 734 966,82 грн.;

земельну ділянку, кадастровий номер :00:002:0023, площею 2,822 га. що знаходиться за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с/рада Ярмаківська, вартістю 100 977,00 грн.;

садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкту33200400, вартістю 1 492 022,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що у наданій позивачем до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запит пошуку здійснено за алгоритмом часткового співпадіння. Внаслідок чого до відповідної Інформації включені результати пошуку, які не стосуються безпосередньо відповідача, оскільки останній ніколи не володів квартирою АДРЕСА_3 .

Вказував, що в матеріалах справи немає жодних доказів, які б підтверджували обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, може зникнути. Навпаки, протягом строку існування заборгованості відповідач не вчиняв жодних дій спрямованих на відчуження свого майна, та не має наміру це робити.

Зазначав, що предметом позову є стягнення грошових коштів, а позивач просить вжити заходи забезпечення позову у спосіб накладення арешту на нерухоме майно, а тому вважає, що вид забезпечення позову не пов`язаний з предметом спору, а позивачем не доведено, які саме його майнові права будуть порушені у разі не накладення арешту на вказане майно.

Вважає, що суд першої інстанції в порушення приписів статті 149 ЦПК України щодо наявності достатнього обґрунтування, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, без жодних на те правових підстав обмежив право власності відповідача.

07 жовтня 2022 року від представника позивача на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання посилалася на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просила ухвалу суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Ключовим завданням при вирішенні необхідності забезпечення позовних вимог є забезпечення в подальшому виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно п.6 зазначеної постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з вищевказаним позовом просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 668000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становить 19542273,20 грн., посилаючись на те, що ОСОБА_1 кошти, які отримав від позивача на підставі договорів позики, оформлених розпискою, у строк не повернув.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_1 , позивач посилався на те, що відповідач свої зобов`язання за розписками не виконує, грошові кошти не повернув, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 червня 2022 року, майно, на яке позивач просить накласти арешт належить відповідачу ОСОБА_1 .

За даними Фонду державного майна України та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно оціночна вартість майна, що належить відповідачу, становить:

земельної ділянки, кадастровий номер :08:589:0288, площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, громадських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Криворізькй район 1 333 540,87 грн.;

земельної ділянки, кадастровий номер :05:008:0009, площею 2,3102 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за адресою: Київська область, Тетіївський район, с/рада Горошківка - 98 220,00 грн.;

квартири АДРЕСА_1 у місті Києві, загальною площею 56,6 кв.м, житловою площею 29,4 кв.м, реєстраційний номер нерухомого майна 00, - 3 734 966,82 грн.;

земельної ділянки, кадастровий номер :00:002:0023, площею 2,822 га. що знаходиться за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с/рада Ярмаківська - 100 977,00 грн.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

З огляду на те, що між сторонами виник спір щодо стягнення боргу у розмірі 668000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом становить 19542273,20 грн., а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищезазначене майно.

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_1 , як власник спірного майна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Накладення арешту на нерухомого майна, що належить відповідачу є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_1 ,оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитисяним.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.

Доводи апеляційної скарги про те, щов матеріалах справи немає жодних доказів, які б підтверджували обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, може зникнути, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що між сторонами існує спір щодо стягнення боргу.

При цьому, слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в порушення приписів статті 149 ЦПК України щодо наявності достатнього обґрунтування, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, без жодних на те правових підстав обмежив право власності відповідача, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.151-152 ЦПК України передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, отже ухвала суду відповідає приписам Конституції України і діючому законодавству.

Щодо доводів відповідача про те, що у наданій позивачем до позовної заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно запит пошуку здійснено за алгоритмом часткового співпадіння, внаслідок чого до відповідної Інформації включені результати пошуку, які не стосуються безпосередньо ОСОБА_1 , оскільки останній ніколи не володів квартирою АДРЕСА_3 , а тому встановлена судом першої інстанція обставина продажу ним вказаної квартири 07 липня 2021 року під час існування заборгованості є недоведеною та спростовується матеріалами справи, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Дійсно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що долучені до позову вбачається, що квартира АДРЕСА_3 відчужена ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 липня 2014 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченком В.І., а потім право власності відчужено до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07 липня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Семенченком В.І.

Проте, вказані посилання суду першої інстанції не впливають на правильність висновку суду про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу та не є безумовною підставою, визначеною у ст.376 ЦПК України, як підстава для скасування рішення суду.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача є законним та обґрунтованим.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: