ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року м.Суми

Справа №591/5333/20

Номер провадження 22-ц/816/634/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Рижова Сергія Євгеновича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2022 року, в складі судді Ніколаєнко О.О., ухвалене в м. Суми, повний текст судового рішення складено 26.01.2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у вересні 2020 року із позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, зі змінами та доповненнями, укладений між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що наявні підстави для визнання кредитного договору № ML-C00/286/2007 та додаткових угод, укладених до нього, недійсними. Зазначала, що банком не підтверджено наявності у банку права на кредитування фізичних осіб в іноземній валюті, оскільки у переліку операцій, які мав право здійснювати ЗАТ «ОТП Банк» відсутні такі операції, а також відсутня можливість використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Вказувала, що спірний договір є споживчим кредитом, умови якого є несправедливими в цілому та суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Стверджувала, що вказане дає підстави для визнання такого договору недійсним. Повідомляла, що під час дії договору неодноразово відбувалось подорожчання кредиту, про яке позичальник не був обізнаний та поінформований банком, як на час отримання кредиту, так і під час його сплати. Зазначала, що формування волі позивальника щодо укладання спірного правочину відбулось під впливом інформації, яка не відповідала дійсності. Стверджувала, що в діях відповідача наявний умисел, який полягає у замовчуванні реальної ціни пропонованої фінансової послуги.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оскаржуваного кредитного договору та подальших договорів, які є похідними.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Рижов Сергій Євгенович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що жодними доказами не доведено обставини справи, щодо отримання позивачем коштів в іноземній валюті, які суд першої інстанції визнав встановленими. Зазначено, що судом не дотримано норм процесуального права щодо оцінки доказів та доказування. Вказано, що банком при укладенні кредитного договору встановлювались відверто дискримінаційні умови кредитування, вимагалось надання інформації та укладення додаткових договорів, що не передбачені законом та збільшують реальні витрати позичальника по кредитному договору. Умови зміни банком процентної ставки за користування кредитом здійснюється самостійно, без посилання на будь-які об`єктивні підстави для такої зміни та навіть без обов`язкового повідомлення позичальника про таку зміну. Стверджує, що банк не мав права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку). Таким чином, вказані положення кредитного договору вважає несправедливими і дискримінаційними.

Відповідач АТ «ОТП Банк» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги повністю, вважає її необґрунтованою, і зазначає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив всі обставини справи, дав їм вірну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Вказує, що в позовній заяві позичальник не зазначала про те, що не отримувала кредит в іноземній валюті, і заяв про збільшення або зменшення позовних вимог, про зміну предмету або підстав позову до суду не надавала. Зазначає, що протягом дії кредитного договору сторонами неодноразово укладались додаткові договори, в яких, зокрема, сторони погоджували виконання зобов`язань щодо кредиту, де зазначали кредит в доларах США, укладали графіки платежів повернення кредитних коштів в доларах США й боржниця виконувала зобов`язання протягом багатьох років (до травня 2015 року) саме у валюті кредиту доларах США. Стверджує, що зміна відсоткової ставки у зв`язку зі зміною розміру ставки FIDR не може бути розцінена, як зміна розміру процентів, встановлених кредитним договором, в односторонньому порядку, оскільки позивач висловив цілковиту згоду на корегування відсоткової ставки у визначеному порядку підписавши кредитний договір. Позичальниця протягом більш, ніж сім років з 2007 2015 р.р. сплачувала відсотки із плаваючою процентною ставкою, тож знала поточний розмір ставки та механізм її визначення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Від банку надійшло клопотання розглянути справу без участі їх представника, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються про те, що 20.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ML-C00/286/2007, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 59 834,60 доларів США: перший транш 44 935,14 доларів США - на погашення поточної заборгованості позичальника перед кредитором за кредитним договором № 7426/01/07-Z від 19.02.2007 року; другий транш 13 864,86 доларів США - на споживчі цілі, з терміном повернення кредиту 20.05.2022 року (т. 1 а.с. 14-20).

Згідно з п. 3 частини № 1 кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку + FIDR. Фіксований відсоток - 4,49 % річних. FIDR - процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. З метою застосування FIDR при виконанні сторонами умов цього договору, ставка FIDR буде визначатись самостійно банком, інформація щодо якої розміщується в приміщенні банку на інформативних стендах. На момент укладення даного договору FIDR складає 7,5 % річних.

Відповідно до п. 1.1 частини № 2 кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього договору, а позичальник прийняв кредит, зобов`язувався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у договорі.

20.08.2007 року позивачка звернулась до філії ЗАТ «ОТП Банк» в м. Суми із кредитною заявкою з посиланням на кредитний договір № ML-C00/286/2007 про видачу кредита в розмірі 45 833,84 доларів США та кредита (транша) в розмірі 14 000,76 доларів США (т. 1 а.с. 142,143).

21.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого пункт 2 частини № 1 кредитного договору викладено в наступній редакції: «Розмір платежу після отримання першого траншу: 558,47 доларів США. Після отримання другого траншу: 728,82 доларів США».

01.08.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, за яким сторони погодили внесення зміни та доповнень до п. 1.9. 1 кредитного договору, а саме: банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому, або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником або майновим поручителем боргових або інших зобов`язань за кредитним договором або умов договору поруки; невиконання чи неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року укладеного між банком і боржником. При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

31.07.2009 року між ПАТ «ОТП Банк», що є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого на період 20.08.2009 року по 20.01.2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставка у розмірі 6,50 %. На період з 20.01.2010 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів використовується плаваюча процентна ставка у розмірі 5,11 % річних фіксований відсоток + FIDR.

31.07.2009 року між ПАТ «ОТП Банк», що є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, відповідно до умов якого на період 20.08.2009 року по 20.01.2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставка у розмірі 6,50 %. На період з 20.01.2010 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів використовується плаваюча процентна ставка у розмірі 5,11 % річних фіксований відсоток + FIDR. Вказані обставини встановлені судовим рішенням у справі № 591/6747/16-ц, яке набрало законної сили, у спорі між тими самими сторонами, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають (т. 8 а.с. 153-156).

22.03.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, відповідно до якого сторони домовились про те, що на період з 22.03.2010 року по 21.06.2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставка у розмірі 9,55 %. На період з 21.06.2010 року по 20.12.2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставка у розмірі 12,78 % (т. 1 а.с. 27-36).

29.04.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, відповідно до якого на період з 29.04.2014 року по 20.07.2014 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставка у розмірі 9,28 %. На період з 21.07.2014 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів використовується плаваюча процентна ставка у розмірі 5,28 % річних фіксований процент + FIDR (т. 1 а. с. 40-44).

28.08.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-C00/286/2007 від 20.08.2007 року, відповідно до якого на період з 28.08.2014 року по 19.02.2015 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовується фіксована процентна ставка у розмірі 10,28 %. На період з 20.02.2015 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів використовується плаваюча процентна ставка у розмірі 5,28 % річних фіксований процент + FIDR (т. 1 а.с. 41-45).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором, 20.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладений договір поруки № SR-C00/286/2007, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався відповідати за повне і своєчасне погашення боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, у повному обсязі таких зобов`язань (т. 1 а.с. 45).

21.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого був ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PLS-С00/286/2007, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 46-47).

Під час апеляційного розгляду судом встановлено, що ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого став ПАТ «ОТП Банк», зареєстрований Національним банком України та внесений до державного реєстру банків 02.03.1998 року за номером 273, та отримав відповідну банківську ліцензію за № 191 та дозвіл № 191- 1 на здійснення операцій (т. 1 а.с. 12-13).

Постановою Сумського апеляційного суду від 18.05.2021 рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03.03.2021, яким позов банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 20.08.2007 №ML-C00/286/2007 скасовано і ухвалено нове, яким цей позов задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь «ОТП Банк» заборгованість за цим кредитним договором в сумі 17722,24 доларів США , що в еквівалент у гривнях за курсом станом на 26 травня 2016 року становить 445049,75 грн.

Відповідно до статей 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року (у редакції станом на 20.08.2007 року, далі Закон № 2121-III) на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема, кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порядок використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (далі Декрет № 15-93), який діяв на час укладення спірного договору.

Статтею 5 Декрету № 15-93, поміж іншим, передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

При вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету № 15-93), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України 14 жовтня 2004 року № 483, зареєстроване у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028, чинне на час виникнення спірних правовідносин. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти, як засобу платежу, без ліцензії дозволяється у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, у жодної зі сторін кредитного договору.

Отже, з наведеного вбачається, що ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого став ПАТ «ОТП Банк», правомірно видав позивачці кредит в іноземній валюті, оскільки на момент укладення спірного кредитного договору мав відповідні ліцензію та дозвіл на проведення валютних операцій.

Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, і укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, отже, під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.

Встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют проводиться щоденно Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України, відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», ч. 1 ст. 8 Декрету № 15-93, Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів.

Наведені правові висновки неодноразово висловлювались Верховним Судом у судових рішеннях, постановлених у справах, предметом позову в яких було визнання недійсним кредитного договору з підстав відсутності у кредитної установи права здійснювати операції з валютними цінностями, правовідносини в яких подібні правовідносинам у цій справі, зокрема у постанові від 01.03.2018 року у справі № 642/1408/17 (провадження № 61-930св17), у постанові від 01.02.2018 року у справі № 646/10156/15-ц (провадження № 61-3426св18), у постанові від 05.09.2019 року у справі 375/555/16-ц (провадження № 61-26810св18) тощо.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також, усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року (у редакції станом на 20.08.2007 року, далі Закон № 1023-XII), до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-511цс15 Верховним Судом України виснував наступне, - якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги, на підставі встановлених обставин, дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, про те, що спірний кредитний договір, як і додаткові договори до нього, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, що свідчить про відсутність підстав для визнання недійсним оскаржуваного кредитного договору та додаткових договорів до нього, у зв`язку із чим, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15 та Верховним Судом у постановах від 16.12.2020 року у справі № 756/12667/18 (провадження № 61-1499св19), від 03.02.2021 року у справі № 643/15333/15-ц (провадження № 61-4701св20) та від 31.03.2021 року у справі № 466/8526/14-ц (провадження № 61-11554св19).

Враховуючи зазначене, колегія суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору встановлювались відверто дискримінаційні умови кредитування, вимагалось надання інформації та укладення додаткових договорів, що не передбачені законом та збільшують реальні витрати позивача по кредитному договору, а також про зміну процентної ставки за кредитом у зв`язку з волевиявленням лише відповідача, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що жодними доказами не доведено обставини справи, щодо отримання позивачем коштів в іноземній валюті, які суд першої інстанції визнав встановленими, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки: по-перше, звертаючись із позовною заявою, ОСОБА_1 , не зазначала відповідної підстави недійсності кредитного договору; по-друге, обставини отримання кредитних коштів в іноземній валюті за спірним кредитним договором встановлені судовим рішенням у справі № 591/6747/16-ц, яке набрало законної сили, у спорі між тими самими сторонами, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають; по-третє, не стосуються предмету позову заявленого позивачем у цій справі.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував практику застосування норм права викладену в постанові Верховного Суду від 11.07.2018 року у справі № 752/6743/16-ц, колегія суддів зазначає таке.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Обов`язковість застосування практики Верховного Суду та Верховного Суду України поширюється виключно на висновки щодо застосування конкретних норм права в подібних правовідносинах.

В постанові від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц провадження № 14-285цс18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Правовий висновок Верховного Суду, на який посилається апелянт, сформований у справі з іншими підставами, предметом і змістом позовних вимог та встановлених фактичних обставин справи, а тому не є застосованими у даній конкретній справі.

Інші аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, вірно визначив характер спірних правовідносин, надавши правильно правову оцінку фактичним обставинам справи.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення.

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Рижова Сергія Євгеновича залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 липня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина