Номер провадження: 22-ц/813/8669/22
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення незадоволених вимог кредитора спадкодавця,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про задоволення вимог кредитора.

В обґрунтування позову зазначав про те, що 06 січня 2018 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого він позичив останньому грошові кошти в сумі 16 000 доларів США , про що позичальником видана боргова розписка. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та його зобов`язання щодо повернення позики залишились невиконаними.

01 квітня 2020 року він (позивач) звернувся до Малиновської нотаріальної контори у м. Одесі з претензією до спадкоємців про погашення боргу. Листом від 05 червня 2020 року № 2037/02-14 Малиновська нотаріальна контора у м. Одесі повідомила його про те, що 06 травня 2020 року із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина спадкодавця ОСОБА_2 , до якої доведено зміст вимог кредитора.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що відповідачка не вживає заходів для задоволення його вимог як кредитора спадкодавця у добровільному порядку, позивач просив суд стягнути з неї в межах спадкового майна заборгованість за договором позики від 06.01.2018 року в розмірі 16 000 доларів США, враховуючи, що у борговій розписці сторони не погоджували визначення гривневого еквіваленту виконання зобов`язання.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 березня 2021 року із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову і покладення на відповідачку понесених ним витрат на сплату судового збору при поданні позовної заяви і апеляційної скарги.

В обґрунтування доводів скарги зазначив, що при вирішенні спору, який виник між сторонами, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статей 1046, 1047, 1051 ЦК України, та не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм, дійшовши в результаті до помилкового висновку про відсутність у відповідачки, як у спадкоємиці позичальника, боргових зобов`язань за укладеним спадкодавцем договором позики. Неправильним також вважає застосування судом першої інстанції статей 204, 213 та 629 ЦК України, вказуючи на те, що судом проігноровано принцип презумпції правочину щодо спірного договору позики, рішення суду про спростування дійсності якого відсутнє, та при тлумаченні змісту наведеної угоди не застосовано правила, за змістом якого слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Вважає, що розписка була видана та складена власноручно позичальником, тому він і повинен нести ризик, пов`язаний із неясністю умови щодо валюти позики

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки- адвокат Приміч Д.В. викладені в ній доводи не визнав. Вказав, що висновок суду першої інстанції про те, що з боргової розписки неможливо встановити предмет договору позики, є правильним та підтверджувався самим позивачем, із пояснень якого під час розгляду справи по суті слідує, що правовідносини виникли не на підставі договору позики, а мають іншу правову природу.

Рішення суду переглядається в апеляційному порядку вдруге.

Так, 05.04.2022 року Одеський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16 лютого 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики (розписки) від 06.01.2018 року у розмірі 16 000 доларів США, в межах успадкованого майна, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Апеляційний суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року задоволена касаційна скарга представника ОСОБА_2 -адвоката Приміча Д.В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 та його представник адвокат Булгаров О.О. в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, направили на адресу суду заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідачки адвокат Приміч Д.В. в судовому засіданні надав пояснення, згідно із якими доводи апеляційної скарги не визнаються стороною відповідача з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Зазначив, що обставини щодо складу і вартості спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , та кола спадкоємців, які прийняли спадщину після ОСОБА_3 , є такими, що не підлягають доказуванню на підставі частини першої статті 82 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 під час розгляду справи судами визнавала, що вона є єдиною спадкоємицею, яка у встановлений законом строк та у визначеному законом порядку прийняла спадщину після свого чоловіка ОСОБА_3 . Крім неї спадкоємцями першої черги за законом, є повнолітні діти останнього, однак вони з ним на час відкриття спадщини не проживали і заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали. Визнає відповідачка і ту обставину, що вартість спадкового майна, яке належало спадкодавцю, перевищує суму грошових коштів, заявлену позивачем як боргове зобов`язання ОСОБА_3 , тому не вбачає необхідності здійснювати оцінку спадкового майна.

Відповідно до частини другої статті 272 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що складена боргова розписка від 06 січня 2018 року не містить валюти боргового зобов`язання, оскільки у вказаному договорі позики не визначено, в яких саме умовних одиницях (предмет договору) був отриманий борг, не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання договору позики (не досягнуто істотних умов договору). Тому правові підстави для стягнення з відповідача на корись позивача суми боргу в умовних одиницях доларах США за розпискою відсутні. При цьому суд першої інстанції послався на правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, викладені у наведених в мотивувальній частині рішення постановах.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 06 січня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, який оформлений у формі розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 16 000у.є. строком на 1 рік та зобов`язався повернути вказані грошові кошти в строк (а. с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Спадщину після ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_2 , яка 06 травня 2020 року подала до Малиновської державної нотаріальної контори у м.Одеса заяву про прийняття спадщини. За повідомленням державного нотаріуса, інші спадкоємці ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Відповідно до Реєстру речових прав, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 пред`явив до спадкоємців ОСОБА_3 свої вимоги щодо виконання зобов`язань спадкодавця за укладеним з ним договором позики, про що подав відповідну заяву до Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса.

Листом-повідомленням від 08 квітня 2020 року Малиновська державна нотаріальна контора у місті Одеса повідомила ОСОБА_1 про відкриття спадкової справи № 244/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а 05 червня 2020 року державний нотаріус Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса Дудінова І. Д. повідомила ОСОБА_1 про те, що 06 травня 2020 року заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого ОСОБА_2 , до якої доведено зміст вимог кредитора. Згідно із змістом цих двох повідомлень, інші спадкоємці із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не зверталися.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між кредитором та боржником, після його смерті, трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України.

При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати, зокрема, такі обставини: при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Наведений вище висновок відповідає висновкам Верховного Суду щодо застосування статті 1282 ЦК України, викладеним, зокрема у постановах від 01 липня 2021 року у справі № 202/7691/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 645/1566/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 2609/30529/12, від 17 серпня 2022 року у справі № 765/6174/16-ц тощо, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягають врахуванню судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

У правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідачка заперечувала сам факт наявних у спадкодавця боргових зобов`язань перед позивачем, однак будь-яких заперечень щодо кола спадкоємців, які крім неї прийняли спадщину після ОСОБА_3 , а також щодо обмеження її відповідальності вартістю успадкованого майна, розмір якої є меншим, ніж заявлена позивачем до стягнення сума боргу, не висловлювала та ці обставини не доводила.

На стадії перегляду рішення в апеляційному порядку , під час нового розгляду справи апеляційним судом, представник відповідачки адвокат Приміч Д.В. заявив про те, що відповідачка не має заперечень з приводу того, що вона є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після ОСОБА_3 , та що склад і вартість спадкового майна перевищує розмір витребуваних позивачем грошових коштів в рахунок виконання відповідачкою як спадкоємцем позичальника зобов`язань спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи визначений статтею 12 ЦПК України, принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві, який крім наведеного вище, передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та зважаючи на те, що за загальним правилом, встановленим, зокрема статтею 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, суд апеляційної інстанції вважає обставини щодо відповідальної особи за боргами ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 та щодо того, що вартість успадкованого майна перевищує розмір витребуваної позивачем суми позики, такими, що не підлягають доказуванню з підстав їх визнання відповідачкою.

Що стосується висновків суду першої інстанції щодо успадкування відповідачкою обов`язку спадкодавця виконати умови укладеного із позивачем договору позики, то колегія суддів вважає їх помилковими із таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно,виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України, однією із підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори та інші правочини (пункт1 частини другої статті 11 ЦК України).

Спірні правовідносини виникли із договору позики та регулюються статтями 1046-1053 ЦК України.

За приписами статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (стаття 1051 ЦК України).

У підтвердження факту укладення договору позики, позивач надав суду боргову розписку, видану ОСОБА_3 06.01.2018 року, про отримання ним від ОСОБА_1 16000 у.о. строком на один рік та зобов`язується повернути грошові кошти в строк. Наведена розписка за приписами частини другої статті 1048 ЦК України є підтвердженням укладення договору позики(а. с. 6).

Оскільки наведена боргова розписка містить усі визначені законом (істотні) умови договору позики та в ній чітко зазначено як про отримання ОСОБА_3 грошових коштів, так і про обов`язок та строк їх повернення, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про відсутність між сторонами грошових зобов`язань, що виникли із договору позики, неправильним, та таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права і встановлених обставинах справи.

Необґрунтованим колегія суддів вважає і твердження суду про те, що зазначення у борговій розписці суми позики в умовних одиницях свідчить про відсутність предмета позики, так як статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Із змісту виданої ОСОБА_3 боргової розписки вбачається, що предметом позики у спірних правовідносинах були грошові кошти в грошовій одиниці іноземної держави, а не гривня. За звичаями ділового обороту, що склався на території Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами, у випадку укладання договору позики в іноземній валюті, використовуються, як правило, долари США, тому колегія суддів вважає доведеними доводи позивача про те, що предметом позики були саме долари США, а не грошова одиниця іншої іноземної держави.

Не зазначення ж у розписці якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. На валюту іншої іноземної держави відповідачка не вказувала.

Отже, враховуючи, що боргова розписка знаходиться у позивача та на обставини, які б підтверджували повернення позики у визначений частиною третьою статті 1049 ЦК України спосіб, відповідачка не посилалася, відповідних доказів не подавала і дійсність договору позики не оспорювала, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, тому ухвалене в справі рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позову із наведених вище підстав.

При цьому колегія суддів викладені представником відповідачки у відзиві на апеляційну скаргу аргументи про те, що спірні правовідносини виникли не з договору позики, а мають іншу правову природу, до уваги не приймає, оскільки, як зазначалося вище, боргова розписка містить всі притаманні договору позики умови та підтверджує як отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів, так і обов`язок їх повернути через рік, в той час як наявність іншої правової природи грошових зобов`язань відповідачкою не доведена та належними доказами не підтверджена.

При визначенні валюти, у якій слід здійснити стягнення суми позики на користь позивача, апеляційний суд виходить з того, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 23.10.2019 року у справі №723/304/16.

З огляду на викладене та те, що вартість успадкованого відповідачкою майна є вищою, ніж заявлена позивачем до стягнення сума боргу спадкодавця, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідачки на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 16 000доларів США.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати позивача у цій справі складаються із сплаченого ним при поданні позовної заяви судового збору в розмірі 4 348,81 грн та із сплаченого при поданні апеляційної скарги судового збору в розмірі 6 523,23грн (т.1, а. с.4, 173а, 177).

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , за наслідком перегляду рішення в апеляційному порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі, з відповідачки на його користь підлягають стягненню понесені ним судові витрати в розмірі 10 872грн 04коп. (4 348,81+6 523,23).

При цьому, додаткове рішення суду першої інстанції від 10 березня 2021 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000грн втрачає силу в результаті скасування рішення цього ж суду, ухваленого по суті спору, та ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США (заборгованість спадкодавця за договором позики) та витрати на сплату судового збору при поданні позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 10872грн 04коп. (десять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 04 коп.)

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О.В. Кутурланова

Т. Г. Чорна

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року

Суддя Л. В. Пузанова