ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 760/17314/17

провадження № 61-19284св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Клименко Дмитро Борисович,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Оксюти Т. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Журби С. О., Таргоній Д. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименка Д. Б., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку та визнання недійсним іпотечного договору.

В обґрунтування позову вказував, що 1 квітня 2015 року ОСОБА_3 уклала договір позики з ОСОБА_2 , на укладення якого він як її чоловік надавав посвідчену нотаріально згоду. Зобов`язання за вказаним договором виконано.

Вказував, 29 жовтня 2015 року під час перебування його в зоні проведення антитерористичної операції ОСОБА_3 уклала новий договір позики, виконання зобов`язання за яким забезпечено іпотечним договором із внесенням до нього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Посилаючись на те, що він не надавав згоди на укладення договору позики

від 29 жовтня 2015 року, просив визнати недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя та визнати недійсним іпотечний договір.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згода на укладення оскаржуваного правочину дружиною позивача надана позивачем 1 квітня

2015 року. Така згода у вигляді письмової заяви посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименко Д. Б. та зареєстрована в реєстрі за № 574. Суд першої інстанції врахував, що за змістом вказаної заяви ОСОБА_1 надав згоду своїй дружині ОСОБА_3 на укладення та підписання договорів про придбання, відчуження (купівлю, продаж майна тощо) як нерухомого так і рухомого майна; попередніх договорів, договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя, договорів застави, оренди, позики, позички, договорів про внесення змін до вищевказаних договорів, з правом розірвання вказаних договорів, виступаючи при цьому будь-якою зі сторін договорів та визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови договорів на власний розсуд.

Постановою Київського апеляційного суду 11 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що зміст заяви ОСОБА_1 вказує про надання ним згоди своїй дружині самостійно визначати предмет та умови правочинів на власний розсуд; заява не містить застереження про необхідність отримання згоди позивача на укладання кожного окремого відповідного правочину під час його укладення та не містить положення про згоду на одноразове укладення договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована ненаданням судами попередніх інстанцій оцінки обставинам, на які позивач посилався у позові, та доказам, поданим на їх обґрунтування. Допустивши такі порушення суди не врахували, що:

- довіреність та його заява, якою надано згоду ОСОБА_3 на укладення правочинів, зареєстровані в реєстрі за одним номером - 574;

- згідно з листом Фонду державного майна України від 21 серпня 2019 року висновок про оціночну вартість переданої в іпотеку квартири, складений Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Каратай і партнери» 21 жовтня 2015 року, в єдиній базі звітів про оцінку відсутній;

- на час укладення оспорюваного правочину рішенням суду розірвано шлюб між ним та ОСОБА_3 .

Заявник вказує про помилковість висновку судів попередніх інстанцій про безстроковий характер його згоди на укладення ОСОБА_3 правочинів, наданої нотаріально посвідченою заявою від 1 квітня 2015 року, оскільки така згода надана на укладення договору позики від 1 квітня 2015 року. При цьому визначеної статтею 65 СК України згоди укладення 29 жовтня

2015 року ОСОБА_3 договору позики та іпотечного договору він не надавав, що є підставою для визнання недійсним іпотечного договору та іпотечного застереження.

Позиція інших учасників справи

У червні 2020 року представник ОСОБА_4 - адвокат Губський Р. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність її доводів та відповідність висновків попередніх інстанцій обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

У липні 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права і просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Проте до касаційної скарги ОСОБА_3 не приєдналася і судові рішення у цій справі не оскаржувала.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 18 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Клименком Д. Б. за реєстровим № 1988, відповідно до умов якого

ОСОБА_3 отримала в позику від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 257 192,39 грн, що на день укладення вказаного договору еквівалентно

10 601,50 доларів США, які зобов`язалася повернути не пізніше 1 травня

2016 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір

від 29 жовтня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д. Б. за реєстровим № 1990, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,7 кв.м.

У розділ 5 іпотечного договору від 29 жовтня 2015 року включено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги у разі невиконання основного зобов`язання іпотекодавцем (в тому числі, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки).

Суди встановили, що 1 квітня 2015 року ОСОБА_1 надав згоду на укладення правочинів його дружиною - ОСОБА_3 підписавши відповідну заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д. Б. та зареєстрована за № 574.

Зі змісту вказаної заяви суди встановили, що ОСОБА_1 надав згоду ОСОБА_3 на укладення та підписання договорів про придбання, відчуження (купівлю, продаж майна тощо) як нерухомого, так і рухомого майна; попередніх договорів, договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя, договорів застави, оренди, позики, позички, договорів про внесення змін до вказаних договорів з правом їх розірвання, виступаючи при цьому будь-якою зі сторін цих договорів та визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови договорів на власний розсуд.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзивів на неї, суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта

статті 203 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, яке є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпоряджання спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Встановивши факт надання ОСОБА_1 в заяві від 1 квітня 2015 року, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д. Б. та зареєстрованій за № 574, згоди, зокрема, на укладення і підписання договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним іпотечного договору.

Доводи касаційної скарги про те, вказана згода надана лише на укладення договору позики від 1 квітня 2015 року, спростовуються висновками судів попередніх інстанції, які надали оцінку змісту відповідної заяви та зазначили, що позивач надав згоду своїй дружині самостійно визначати предмет та умови правочинів на власний розсуд; заява не містить застереження про необхідність отримання згоди позивача на укладення кожного окремого відповідного правочину під час його укладення та не містить положень про згоду на одноразове укладення договору із вказівкою на конкретний правочин чи дату його укладення. З таким тлумаченням змісту заяви погоджується і Верховний Суд.

Відхиляючи доводи касаційної скарги про те, що заявник не надавав згоди на передання його дружиною 29 жовтня 2015 року спільної квартири в іпотеку, колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18

(провадження № 12-71гс20), про те, що «згідно з частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпоряджання спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя».

Доводи касаційної скарги про те, що подана відповідачем довіреність та відповідна заява позивача, якою надано згоду ОСОБА_3 на укладення правочинів, зареєстровані в реєстрі за одним номером - 574, не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки підписання заяви від 1 квітня 2015 року та посвідчення її нотаріусом Горкуша-Рець В. І. не заперечував протягом розгляду справи судами попередніх інстанцій, а довіреність ОСОБА_3 від 21 жовтня 2015 року, складена приватним нотаріусом на бланку з аналогічними реквізитами та зареєстрована за таким же номером не оспорюється ні у цій справі, ні у будь-якій іншій на час вирішення справи судом першої інстанції.

Посилання заявника про неврахування судами попередніх інстанцій змісту листа Фонду державного майна України від 21 серпня 2019 року, оскільки на час ухвалення рішення суду першої інстанції (4 жовтня 2018 року) та прийняття постанови апеляційним судом (11 липня 2019 року) такого листа не існувало, не має значення для вирішення цього позову.

Аргументи заявника про те, що на час укладення оспорюваного правочину

шлюб між ним та ОСОБА_3 розірвано, не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій, оскільки у статті 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року

у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зазначено, що «розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності».

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судові

рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказує.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначаючи, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

У клопотанні не зазначено обставин, що по-різному тлумачаться судом касаційної інстанції у справах з подібних правовідносин, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Враховуючи, що зазначені ОСОБА_1 аргументи в обґрунтування необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, які містять виключну правову проблему та мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Щодо клопотання про постановлення окремої ухвали

У липні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про постановлення окремої ухвали відносно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Клименка Д. Б. та судді Солом`янського районного суду міста Києва Оксюти Т. Г. Заявник вважає, що нотаріус при звільненні не здав всі матеріали до архіву, чим порушив вимоги частини п`ятої статті 30-1 Закону України «Про нотаріат», а суддя, порушивши норми процесуального права, сприяв такому порушенню.

Частиною десятою статті 262 ЦПК України передбачено, що суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Колегія суддів зазначає, що до повноважень суду під час розгляду справи про визнання правочину недійсним не входить перевірка обставин додержання нотаріусом положень Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язку передати після звільнення до відповідного державного нотаріального архіву всіх документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса. Частиною п`ятою статті 30-1 вказаного Закону визначено, що у разі неможливості або відмови приватного нотаріуса особисто здійснити передачу документів нотаріального діловодства та архіву приватного нотаріуса у встановлені строки цей обов`язок покладається на відповідний територіальний орган Міністерства юстиції України, яке в разі необхідності залучає до цього поліцейських.

Крім того, Верховний Суд не встановив порушень, допущених суддею Солом`янського районного суду міста Києві Оксютою Т. Г. , які б давали підстави для постановлення окремої ухвали в цій справі, оскільки зазначені заявником порушення зводяться до неправильного тлумачення ним норм процесуального права.

За таких обставин клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та клопотання про постановлення окремої ухвали.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 4 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 липня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моментуїї прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк