Справа № 727/3827/22
Провадження № 2/727/1056/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Орлецькій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в порядку спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з урахуванням уточненої редакції позовної заяви від 03.06.2022 року з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що 06.03.2012 року між ним та ПАТ «Укрінбанк» укладено Договір оренди нежитлового приміщення б/н будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами договору у п. 4.1. Договору оренди було погоджено, що Договір укладається строком на 1080 календарних днів з дати підписання.

У відповідності до ч. 3 п. 4.1. Договору оренди, якщо орендар продовжує користуватись майном після закінчення строку договору оренди договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Оскільки ним станом на 06.02.2018 року продовжувалось користування нежитловим приміщенням та були відсутні заперечення з боку орендодавця щодо поновлення договору оренди, договір продовжився на новий строк, відповідно до умов визначених сторонами.

У 2017 році власником нежитлового приміщення у реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано ОСОБА_2 .

У відповідності до п.13.1 цього договору оренди, сторонами було узгоджено, що у разі зміни власника об`єкту нерухомості, до нового власника переходять права та обов`язки орендодавця.

Проте ОСОБА_2 вчиняє перешкоди у користуванні йому орендованим нежитловим приміщенням, що виявляється у недопущенні його та працівників до нежитлового приміщення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 листопада 2019 року залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням - будівлею оздоровчого комплексу з кафе-баром, за адресою: АДРЕСА_1 , надати доступ та передати ключі від нежитлового приміщення - будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром, за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові рішення мотивовані тим, що договір оренди продовжений на новий строк, оскільки він продовжував користуватись нежитловими приміщеннями. Водночас суд першої інстанції встановив порушення права орендаря користування майном для здійснення господарської діяльності.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 року по справі 727/898/19 рішення Шевченківський районний суд м. Чернівці від 29 листопада 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасовано.

У задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди не звернули увагу, що тлумачення змісту договору оренди від 06 березня 2012 року, зокрема шляхом порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину вцілому, свідчить, що п. 4.1 встановлює право на відмову від договору будь-якої із його сторін в будь-який час, а не тільки при продовженні строку договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року у справі №910/4391/19 вказано, що «відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони.

24.05.2022 року Постановою Чернівецького апеляційного суду у справі №727/9591/19 залишено у силі рішення Шевченківський районний суд м. Чернівці від 28 січня 2022 року, яким скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м. АДРЕСА_1 проведено 08 листопада 2017 року о 18:35:47 годині, індексний номер 38024848, номер запису про право власності 23263502, зареєстровано в реєстрі за №26312, 26313 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чудовським В.А. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м. АДРЕСА_1 проведено 28 листопада 2017 року о 08:08:52 годині, індексний номер 38373550, номер запису про право власності 23595750, реєстратором Комунального підприємства «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу», Чернівецька область Жар І.Г.

Таким чином, за результатами розгляду справи №727/9591/19 встановлено, що ОСОБА_2 не набув права власності на нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром.

У відповідності до п.13.2 договору оренди, розірвання договору повинно оформлюватись у формі додаткового договору, тобто у письмовій формі.

А тому з урахуванням уточненої редакції позовної заяви просив, витребувати у ОСОБА_2 на його користь нежитлові виробничі приміщення, а саме: будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надати доступ та передати ключі від них та покласти на відповідача судові витрати.

Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2022 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в уточненій редакції позовної заяви та у відповіді на відзив.

Відповідач в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду подав клопотання у якому просив справу розглянути без його участі на підставі наявних у матеріалах справи документів. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 06 березня 2012 року між ПАТ «Укрінбанк» (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 5-9).

У договорі оренди від 06 березня 2012 року передбачено, що:

орендарем надано у тимчасове платне користування нежитлове приміщення будівлі оздоровчого комплексу з кафе-баром, що розташована в АДРЕСА_1 (пункт 1.1 договору);

договір укладається строком на 1080 календарних днів з дати підписання. Кожна із сторін договору оренди може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць. Якщо орендар продовжує користуватись майном після закінчення строку договору оренди, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (пункт 4.1 договору);

даний договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством, або якщо одна із сторін систематично порушує умови даного договору (пункт 11.1 договору);

даний договір припиняється у випадку закінчення строку його дії; загибелі об`єкта, що орендується; викупу орендарем об`єкта, що орендується (пункт 11.2 договору);

у разі зміни власника об`єкту нерухомості, до нового власника переходять права та обов`язки орендодавця (пункт 13.1 договору).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співласника на розпорядження спільним майном. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За положенням статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справах №906/742/18, №906/743/18, №906/746/18 від 16.07.2019 у справі №906/744/18, від 13.08.2019 у справі №906/740/18.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої станом на 30.05.2019 р., вбачається, що нежитлова будівля оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с. 4).

24.05.2022 року Постановою Чернівецького апеляційного суду у справі №727/9591/19 залишено у силі рішення Шевченківський районний суд м. Чернівці від 28 січня 2022 року в частині, яким скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м. АДРЕСА_1 проведену 08 листопада 2017 року о 18:35:47 годині, індексний номер 38024848, номер запису про право власності 23263502, зареєстровано в реєстрі за №26312, 26313 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. Скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м. м. Чернівці, вул. Максимовича, під номером 16 «А» здійснену 28 листопада 2017 року о 08:08:52 годині, індексний номер 38373550, номер запису про право власності 23595750, реєстратором Комунального підприємства «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу», Чернівецька область Жар І.Г. (а.с.25-32).

Поряд з цим Постановою Чернівецького апеляційного суду у справі №727/9591/19 від 27 вересня 2022 року Постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 травня 2022 року скасовано. Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Столицяінвест-2008», ОСОБА_2 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, реєстратора Комунального підприємства «Бюро реєстрації нерухомості і бізнесу» Жар Іллі Георгійовича, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та скасування державної реєстрації права власності закрито.

Повідомлено Публічне акціонерне товариство «Український інноваційний банк», в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.

Згідно з ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Статтею 4 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

Визначення поняття майна надано у ст. 190ЦК України, якою встановлено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є не споживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Визначено ст. 179 ЦК України, що річчю, за змістом, є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України (постанова у справі № 6-2233цс16 від 21.12.2016 р.), визначено, що згідно закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктами 19, 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 387ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

У відповідності до ст. 387ЦК України та частини 3 ст. 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Усталена практика ЄСПЛ свідчить (справа «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати, аналізуючи сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) можна вважати пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. Для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 року по справі 727/898/19 рішення Шевченківський районний суд м. Чернівці від 29 листопада 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 12 березня 2020 року скасовано.

У задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном відмовлено.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди не звернули увагу, що тлумачення змісту договору оренди від 06 березня 2012 року, зокрема шляхом порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину вцілому, свідчить, що п. 4.1 встановлює право на відмову від договору будь-якої із його сторін в будь-який час, а не тільки при продовженні строку договору; що односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав і обов`язків. 24 вересня 2019 року ОСОБА_2 направив орендарю ОСОБА_1 повідомлення про розірвання договору оренди з 1 листопада 2019 року на підставі п. 4.1 договору, тобто відмовився від договору; не виконання обов`язків встановлених договором може відбуватись при відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Отже, Постановою Верховного Суду України від 08 вересня 2021 року встановлено, що ОСОБА_2 відмовився від договору, тому у позивача ( ОСОБА_1 ) відсутнє суб'єктивне цивільне право, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Суд приходить до висновку, що у позивача ОСОБА_1 відсутнє право володіння та користування даним нежитловим приміщенням, про витребування якого з чужого незаконного володіння заявлено позовні вимоги, оскільки договір оренди був розірваний в односторонньому порядку. За таких обставин, відсутні підстави для захисту позивачем інтересів у такий спосіб.

Крім цього, вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати собі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Суд вважає, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів обгрунтованості позовних вимог, а саме наявності суб`єктивного права на дане майно та факту незаконного володіння відповідачем нежитловою будівлею оздоровчого комплексу з кафе-баром загальною площею 277,95 кв.м. м. Чернівці, вул. Максимовича, під номером АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння необхідно відмовити.

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 4, 16, 179, 190, 202, 317, 319, 321, 387-388, 629, 759, 764 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 274, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

З повним текстом рішення суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 21.11.2022 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: