Провадження № 2/521/1416/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання Коваль Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та стягнення грошової компенсації,

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, в якому просить суд визнати будинок АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію на користь ОСОБА_1 , у розмірі Ѕ частини оціночної вартості будинку АДРЕСА_1 , що становить 527665 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.11.2017р. між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від шлюбу спільних дітей не мають. Стосунки поступово стали погіршуватися, його спроби зберегти сім`ю, результату не дали. На даний час сімейних та подружніх стосунків не підтримують, вони звернулися до органів РАГСу з відповідною заявою про розірвання шлюбу. За період шлюбу ними спільно було придбано будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 2/3 частини будинку на підставі договору купівлі-продажу від 08.05.2019р., та 1/3 частини будинку на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2019р. Житловий будинок складається в цілому з одного житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м., та господарських будівель і споруд, позначених на плані літ. «Б» - літня кухня, літ. «Г» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - сарай, «Ж» - вбиральня, літ. «З» - літній душ, № 1-3 огорожа, 1 вимощення. Згідно п. 1.4 договорів купівлі-продажу від 08.05.2019р. та 07.05.2019р. вказані частки житлового будинку придбаваються у спільну сумісну власність подружжя за згодою чоловіка ОСОБА_1 , викладеної у формі письмової заяви. На теперішній час будинком повністю користується відповідач, він позбавлений можливості доступу та користування відповідним будинком, оскільки відповідач чинить перешкоди, а саме забрала ключі від будинку та не надає можливості навіть забрати особисті речі. Крім того, вимагає від нього знятися з реєстрації, оскільки має намір продати будинок, позбавивши при цьому його права власності на житло. Протягом спільного життя з відповідачем він постійно працював та зароблені гроші вкладалися в ремонт та облаштування будинку. Для проведення ремонтних робіт у будинку придбавалися будівельні матеріали, а саме: підвіконня вартістю 3160 грн., сталеві двері вартістю 8901,72 грн., плита ОСБ вартістю 477,60 грн., плита ОСБ вартістю 1432,80 грн., водонагрівач вартістю 1999 грн., вироби з металопластика вартістю 71559 грн. та 28095 грн. Відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 22.09.2021р. оцінка вартості будинку АДРЕСА_1 , становить 1055330,03 грн., а 50% вартості будинку 527665,15 грн. Таким чином вважає справедливим вимагати сплатити йому Ѕ частину від суми вказаної оцінки. Крім того зазначає, що вимоги про стягнення грошової компенсації вартості майна набутого за час перебування у шлюбі, а саме будинку АДРЕСА_1 , є свідченням того, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна і звертаючись до суду з даним позовом, він як позивач бажає отримати Ѕ частину від вартості будинку, що не є виходом за межі позовних вимог, якими є поділ майна подружжя. Відповідні обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відповідача, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 28.11.2017 року між сторонами укладений шлюб, що зареєстрований Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено актовий запис № 3367. Від шлюбу спільних дітей не мають. (а.с. 10)

07.05.2019р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є 1/3 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 . Житловий будинок, частка якого відчужується, складається в цілому з одного житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м, та господарських будівель і споруд, позначених на плані літ. «Б» - літня кухня, літ. «Г» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - сарай, літ. «Ж» - вбиральня, літ. «З» - літній душ, № 1-3 огорожа, І вимощення, та розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні співвласників житлового будинку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєвою О.М., та зареєстровано в реєстрі за № 579.(а.с. 15-16)

Відповідно до п. 1.4 вищевказаного договору, зазначена частка житлового будинку придбається покупцем у спільну сумісну власність подружжя за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, підпис на якій засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О.М. 07.05.2019р. за № 578.

08.05.2019р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є 2/3 частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок під АДРЕСА_1 . Житловий будинок, частка якого відчужується, складається в цілому з одного житлового будинку, позначеного на плані літ. «А», загальною площею 65,2 кв.м., житловою площею 38,6 кв.м, та господарських будівель і споруд, позначених на плані літ. «Б» - літня кухня, літ. «Г» - сарай, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - сарай, літ. «Ж» - вбиральня, літ. «З» - літній душ, № 1-3 огорожа, І вимощення, та розташований на земельній ділянці, яка знаходиться у фактичному користуванні співвласників житлового будинку. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Яковлєвою О.М., та зареєстровано в реєстрі за № 591.(а.с. 13-14)

Відповідно до п. 1.4 вищевказаного договору, зазначена частка житлового будинку придбається покупцем у спільну сумісну власність подружжя за згодою її чоловіка ОСОБА_1 , викладеною у формі заяви, підпис на якій засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Яковлєвою О.М. 08.05.2019р. за № 590.

Згідно довідки № 0271 від 24.09.2021р. виданої ОСОБА_1 , по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 (домовласник) з 15.08.2019р., ОСОБА_1 (чоловік) з 15.08.2019р. та ОСОБА_4 (син домовласника) з 15.08.2019р. (а.с. 17)

Окрім того матеріали справи містять копії договорів та чеків, згідно яких ОСОБА_1 закупляв будівельні матеріали які поставлялися за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 20-32)

Довідками №№ 17,18 виданими 23.09.2021р. встановлено, що ОСОБА_1 працював в ПП «Анкор Марін Шипсервіс» на посаді маляра з 07.10.2019р. по 08.01.2020р. заробітна плата за вказаний період становила 14442,27 грн. без урахувань утримань, а також працює на відповідному підприємстві на посаді маляра з 23.04.2021р. по теперішній час (на день видачі довідки), заробітна плата за 2021р. становила 26217,14 грн. без урахувань утримань. (а.с. 18,19)

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив суду, що із сім`єю ОСОБА_6 знайомий з 2014 року, які спочатку проживали разом із матір`ю ОСОБА_7 , а згодом вони купили будинок. Будинок було перебудовано повністю, свідок допомагав позивачу в ремонтних роботах. Позивач восени 2021 року був на заробітках за кордоном, оскільки потрібно було віддати борг, який брався для перекриття даху будинку, борг було повністю сплачено. По приїзду із заробітків відповідач не впустила позивача додому та повідомила, що там живуть квартиранти. Крім того, зазначив, що будинок було куплено за 20-25 тис. дол. США, оскільки будинок не був житловим. Ремонтні роботи тривали протягом року. В сім`ї працював лише позивач.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що з позивачем знайомий з 2008 р., разом почати працювали з 2012р., та він являється його кумом. Ще до одруження з відповідачем, позивач почав відкладати гроші на покупку будинку. В 2018-2019р. сторони в справі купили будинок, адреси, по якій знаходиться будинок, не пам`ятає. На покупку будинку вони позичили грошові кошти, що змусило позивача поїхати до Естонії на заробітки, щоб відпрацювати борг. Крім того, повідомив, що він допомагав позивачу із закупкою будівельних матеріалів, однак в ремонті участі не брав та не допомагав.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (статті 63, 68 СК України).

Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (статті 70, 71 СК України).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Зі змісту пунктів 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» убачається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Крім того, у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.91 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до вимог ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

Суд, вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідачки грошової компенсації за його частку в спільному сумісному майні подружжя, встановив, що позивачем суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 спроможна виплатити йому компенсацію за його частку у спільному майні та така виплата не становитиме для неї надмірний тягар. Також не додано доказів того, що відповідач має інше житло.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 19 лютого 2014 року (справа № 6-4цс14).

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.(ст.79 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.6 ст.81 ЦПК).

Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Встановивши наведені обставини, суд дійшов висновків про те, що спірний будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідна вимога підлягає задоволення, однак інші вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із їх недоведеністю.

Окрім того суду зазначає, що позивачем інших позовних вимог заявлено не було.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 65, 69, 71 ,72 СК України, ст. 372 ЦК України, ст.ст. 76-78, 81-83, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 21 листопада 2022 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН