Ухвала

Іменем України

15 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 759/15387/19

провадження № 61-11007ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Тащі Сергія Михайловича на постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь пеню в розмірі 3 % в день за прострочення виконання зобов`язання з перерахування грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на його ім`я, а саме - пеню за 30 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 02 січня 2019 року по 31 січня 2019 року включно, яка становить 2 246 200,90 грн.

Позов ОСОБА_3 мотивовано тим, що на його ім`я були відкриті особові банківські рахунки та розрахункові рахунки на фірму, де він є власником і бенефіціаром, у Кіпрській філії АТ КБ «ПриватБанк». Протягом 2017-2018 років ним відкриті банківські рахунки фізичної особи у столичному відділенні АТ КБ «ПриватБанк». 01 вересня 2017 року в АТ КБ «ПриватБанк» йому було відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: в доларах США - НОМЕР_2 та в Євро - НОМЕР_5. Згідно з угодою від 12 червня 2017 року № SAMDNWFC6 йому було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків та здійснювалися розрахункові операції. На підставі угоди від 19 листопада 2018 року № SAMDNWFD800 йому було відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_3 , де зберігалися його грошові кошти. В АТ КБ «ПриватБанк» в нього обліковувалися грошові кошти на депозитному рахунку № НОМЕР_4 , які надійшли з Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» 16 жовтня 2018 року в розмірі 459 791,09 доларів США. Протягом 2017-2018 років банк належним чином виконував його розпорядження, однак 02 січня 2019 року банк відмовився виконати розпорядження щодо перерахування коштів у сумі 101 000 доларів США на його ж рахунок, відкритий в іноземному банку за кордоном, чим порушив його інтереси та право на безперешкодне розпорядження своєю власністю (майном) на власний розсуд. Крім того, у зв`язку з указаними діями відповідача він зазнав душевних та моральних хвилювань. Він має право на виплату банком пені в розмірі 3 % за кожен день прострочення із суми 101 000 доларів США за 90 днів невиконання доручення, у зв`язку з несвоєчасним виконанням банківської послуги АТ КБ «ПриватБанк» згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 200 000 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 2 000 грн в дохід держави.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Однак стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі, що майже дорівнює сумі простроченого зобов`язання з урахуванням того факту, що згідно з поясненнями позивача банком були виконані свої обов`язки з повернення позивачу належних йому коштів у повному обсязі, не можна вважати таким, що відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Тому суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 200 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовлено. Компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 17 025 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що посилання місцевого суду на те, що платіжне розпорядження позивача на переказ 101 000 доларів США не було виконано банком безпідставно, так як документи щодо походження коштів були наявні при їх надходженні на рахунок позивача в АТ КБ «ПриватБанк» 16 жовтня 2018 року, є необґрунтованим, оскільки матеріали справи не містять належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження зазначених обставин, а встановленим є те, що це доручення не було виконано саме у зв`язку з ненаданням позивачем на вимогу відповідача документів на підтвердження джерела походження коштів, розміщених на рахунку в банку. При цьому банк повідомив позивача про те, що у разі ненадання вказаних документів, йому буде відмовлено у здійснені операції з перерахунку коштів. Крім того, ОСОБА_2 вже звертався до суду з аналогічним позовом, в задоволенні якого було відмовлено.

04 листопада 2022 року представник ОСОБА_3 - адвокат Тащі С. М. подав засобами електронного зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16, про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення. Тобто оскаржуване судове рішення позбавило позивача можливості захистити свої права у встановлений законом спосіб. Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунка сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом, у вигляді сплати пені в розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Відповідачем фактично було безпідставно «заморожено» на рахунку позивача значну суму грошових коштів, що належали позивачу, який тривалий час не міг ними користуватися та зазнав додаткових витрат.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини першої статті 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною першою статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Згідно з пунктом 32.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Пунктом 5 Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників затверджених Постановою правління Національного банку України від 15 серпня 2016 року № 369 (втратило чинність з 07 лютого 2019 року) передбачено, що аналіз і перевірка документів (інформації) про фінансову операцію (намір здійснення фінансової операції) та її учасників здійснюються працівниками банку, які відповідають за функцію валютного контролю та/або іншим працівниками, на яких покладено обов`язок перевірки документів, що надаються клієнтами банку або іншими особами (у визначених законодавством випадках), до моменту здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) з урахуванням вимог законодавства України у сфері валютного регулювання та валютного контролю, з метою виявлення ризикової фінансової операції, зокрема, шляхом установлення наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, наведених у додатку 1 (у тому числі індикатора на власний розсуд банку) та додатку 2 до цього Положення, визначення наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності наявності або відсутності ознак здійснення банком ризикової діяльності, наявності або відсутності підозр та підстав уважати, що характер або наслідки фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, та складання висновку відповідно до пункті 12, 13 цього Положення.

Згідно з пунктом 7 вказаного Положення аналіз документів у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової операції має уключати такі заходи, зокрема: вивчення суті та мети фінансової операції; установлення відповідності/невідповідності суті фінансової операції змісту діяльності її учасників; установлення наявності/відсутності економічної доцільності (сенсу) фінансової операції та/або інших ознак здійснення ризикової діяльності; установлення достатності/недостатності реальних фінансових можливостей проводити (ініціювати) фінансову операцію на відповідну суму; вивчення інформації про учасників фінансової операції, їх діяльність та ділову репутацію; установлення джерел походження коштів (активів), до яких зокрема може бути віднесено: заробітну плату фізичної особи, дохід, отриманий від реалізації продукції, надані послуги, виконані роботи, продаж майна, отримання спадку, набуття права на скарб; установлення кінцевих бенефіціарних власників учасників фінансової операції, у тому числі відсутність підстав уважати, що вони використовують агентів, номінальних утримувачів (номінальних власників) або посередників з метою приховування кінцевого(их) бенефіціарного(их) власника(ків) контролера(ів).

Відповідно до пункту 8 Положення якщо до здійснення фінансової операції (наміру здійснення фінансової операції) немає необхідності для проведення аналізу документів (відомостей, у тому числі розміщених у публічних джерелах, зокрема в мережі Інтернет) щодо такої фінансової операції, відомостей про її учасників або ці документи (відомості) не містять достатньої інформації щодо неї (них) та/або у разі виявлення ризикової фінансової операції або наявності індикатора(ів) ризикової фінансової операції, то банк має право витребувати від клієнта (представника клієнта) або інших осіб (у визначених законодавством випадках) додаткові документи (інформацію), перелік яких наведено в додатках 1, 2 до цього Положення (далі - додаткові документи), у визначених банком обсягах та строки. Перелік додаткових документів не є вичерпним та визначається банком з урахуванням суті та мети фінансової операції (намірів здійснення фінансової операції).

Згідно з додатком 1 до Положення про порядок здійснення банками аналізу та перевірки документів (інформації) про фінансові операції та їх учасників для здійснення переказу коштів в іноземній валюті фізичною особою на суму, що перевищує еквівалент 150 000,00 грн за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України на дату здійснення операції, додатково подаються до банка документи, що підтверджують власні фінансові можливості, джерела походження власних коштів та інших активів особи, наявність, розміщення та/або використання активів клієнта, що дають змогу проводити або ініціювати проведення фінансової операції на відповідну суму.

Відповідно до частини дванадцятої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» 1702-VII (далі - Закон 1702-VII) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкти первинного фінансового моніторингу повинні забезпечити, щоб всі перекази на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 гривень, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, супроводжувалися інформацією про ініціатора переказу (платника) фізичну особу (фізичну особу - підприємця) - прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові; номер його рахунка, з якого списуються кошти чи, за відсутності рахунка, унікальний обліковий номер фінансової операції, який дає змогу здійснити відстеження операції; місце його проживання (або місце перебування фізичної особи - резидента чи місце тимчасового перебування фізичної особи - нерезидента в Україні) або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або ідентифікаційний номер згідно з Державним реєстром фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, номер (та за наявності - серію) паспорта громадянина України, в якому проставлено відмітку про відмову від одержання ідентифікаційного номера чи номера паспорта із записом про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків України в електронному безконтактному носії) або дату і місце народження; Суб`єкти державного фінансового моніторингу, які відповідно до цього Закону виконують функції державного регулювання і нагляду за суб`єктами первинного фінансового моніторингу, можуть встановлювати особливості ідентифікації та/або верифікації клієнтів (представників клієнтів), вивчення клієнтів, уточнення інформації про клієнтів для відповідних суб`єктів первинного фінансового моніторингу залежно від специфіки їх діяльності та/або ризиків клієнтів.

Частиною другою абзацу другого статті 10 Закону 1702-VII передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит суб`єкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином засвідчені їх копії).

Судами встановлено, що 08 червня 2017 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів.

12 червня 2017 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SАMDNWFС6 на оформлення поточного рахунку, на який зараховувалися кошти з депозитних рахунків після закінчення строку депозитів або на вимогу вкладника (позивача), проценти за депозитом та по якому здійснювалися розрахункові операції в торговельній мережі, розрахунки в мережі Інтернет, зняття готівки через банкомати і каси банківських установ, а також списання, перерахування коштів згідно з поданими власником рахунку платіжними (меморіальними) дорученнями на банківські рахунки різних отримувачів в банках України та за кордоном.

01 вересня 2017 року в АТ КБ «ПриватБанк» позивачу було відкрито рахунки для поповнення в іноземних валютах: в доларах США - НОМЕР_2 та в Євро - НОМЕР_5.

02 січня 2019 року ОСОБА_2 надав банку до виконання платіжне доручення (ID: SW24J102057447) на суму 101 000 доларів США з перерахування коштів з його власного поточного рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», на рахунок в банку TURKIYE AKIFLAR BANKASI T.A.O., ISTANBUL, TURKEY.

Після надходження вказаного платіжного доручення працівник департаменту SWIFT-платежів банку повідомив ОСОБА_5 про необхідність надання документів на підтвердження джерела походження вказаних коштів.

Отже, позивачу було відомо про те, що для можливості проведення вказаної операції йому необхідно надати відповідні документи на підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на його рахунку в банку, і що в разі ненадання таких документів банком буде відмовлено у здійснені операції з перерахування коштів у сумі 101 000 доларів США.

На підтвердження джерела походження коштів, які знаходяться на рахунку його, ОСОБА_2 надав банку виписку по рахунку. Разом з тим вказана містила лише відомості щодо проведення операцій по рахунку за певний період часу, однак не містила інформації щодо джерела походження коштів, які знаходилися на його депозитному рахунку до того моменту, як вони були перераховані на вказаний поточний рахунок.

Таким чином, виписка по рахунку не є документом, який підтверджує джерело походження коштів позивача, розміщених на його рахунку. Будь-яких інших документів на підтвердження джерела походження коштів позивач не надав.

У зв`язку з ненаданням ОСОБА_4 документів на підтвердження джерела походження зазначених коштів АТ КБ «ПриватБанк» відмовило у перерахуванні цих коштів.

20 червня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з досудовою вимогою про виплату йому пені в розмірі 3 % річних за кожен день прострочення виконання зобов`язання з перерахування грошових коштів, на що листом від 30 липня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-190702/1250 йому було відмовлено.

Встановивши, що позивачем не було надано банку відповідних документів на підтвердження джерела походження коштів, розміщених на його рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що банк правомірно відмовив у проведені операції з перерахування коштів позивача на рахунок в банку CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary1 /Boris Samoilov/ ISTANBUL/, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 .

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 757/469/20-ц за позовом ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання. В межах справи № 757/469/20-ц позивач просив стягнути з банку пеню в розмірі 3 % в день за прострочення виконання зобов`язання щодо перерахування грошових коштів з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на його ім`я в АТ КБ «ПриватБанк», у СREDITWEST BANK FINAL Веnеfісіаry1/Воrіs Samoilov/ ISTANBUL, за 28 днів прострочення виконання зобов`язання за період з 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року.

У вказаній постанові Верховного Суду зазначено, зокрема, що виписка з рахунку юридичної особи, бенефіціаром якої є позивач, не є документом, який би підтверджував джерело походження коштів позивача, розміщених на його рахунку.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16, не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі апеляційним судом не встановлено факту неналежного надання банком фінансових послуг споживачу.

Інші аргументи касаційної скарги, зокрема про те, що банком було безпідставно «заморожено» на рахунку позивача значну суму грошових коштів, не свідчать про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду і Верховного Суду України, та зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Тащі С. М. про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Тащі Сергія Михайловича на постанову Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко