Справа № 157/783/21 Головуючий у 1 інстанції: Гамула Б. С.
Провадження № 22-ц/802/948/22 Категорія: 31 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Бовчалюк З. А., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Камінь-Каширського районного нотаріального округу Кузьміна Ірина Миколаївна, про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0984, посвідченого приватним нотаріусом Камінь-Каширського районного нотаріального округу Кузьміною І. М. 28 грудня 2020 року та зареєстрованого у реєстрі за №928.

Вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_5 у період із 11 листопада 2007 року до 02 лютого 2021 року перебували у шлюбі, який згідно з рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 02 лютого 2021 року (справа №157/47/21) розірвано. За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично будівництво житлового будинку завершено в 2011 році й з кінця того ж року в цьому будинку стали постійно проживати сторони зі своїми дітьми.

Той факт, що земельна ділянка забудована, а в будинку сім`я проживала з 2011 року, підтверджується доданими фотографіями із зображенням будинку, а також інформацією про спожиту електроенергію від відповідних підприємств. При цьому, за вказаною адресою 25 квітня 2014 року зареєстровано місце проживання відповідачки ОСОБА_5 , що підтверджується відміткою в її паспорті громадянина України, а також двох дітей: доньок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Місце реєстрації ОСОБА_3 залишилося за місцем проживання його батьків. Факт реєстрації місця проживання за вказаною вище адресою підтверджується також будинковою книгою, яка зберігається в ОСОБА_5 , копію якої вона надати відмовилася.

Право власності на житловий будинок на даний час не оформлено. Житловий будинок був збудований на земельній ділянці площею 0,10 га, яка належала ОСОБА_3 відповідно до державного акту серії ЯИ №2584449, виданого 22 березня 2010 року. Цю земельну ділянку ОСОБА_3 отримав у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Камінь-Каширської міської ради Волинської області №49/31 від 25 лютого 2010 року. Таким чином, дана земельна ділянка в силу вимог ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України є особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

У грудні 2020 року ОСОБА_5 шляхом тривалих умовлянь переконала ОСОБА_3 укласти з нею договір дарування зазначеної вище земельної ділянку, яким подарувати їй земельну ділянку, на якій розташований їх спільний житловий будинок по АДРЕСА_1 . Зазначені дії ОСОБА_5 робила з одним єдиним умислом заволодіти майном ОСОБА_3 та стати єдиним власником їх спільного житлового будинку.

Приватний нотаріус Кузьміна Ірина Миколаївна 28 грудня 2020 року посвідчила договір дарування земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі за №928 та згідно з яким ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером :01:001:0984.

Умисел ОСОБА_5 на заволодіння спільним майном підтверджується й тим, що відразу, через вісім днів після укладення договору дарування, а саме 05 січня 2021 року вона подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_3 .

Однак, не зважаючи на добровільність договору, він укладений із грубим порушенням вимог чинного законодавства, що свідчить про його недійсність. Зокрема, при посвідченні договору дарування приватний нотаріус Кузьміна І. М. належним чином не перевірила та не переконалася, що на земельній ділянці, яка є об`єктом дарування, відсутнє нерухоме майно чи об`єкти незавершеного будівництва. Чинним законодавством у ряді норм закріплено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За загальним правилом, закріпленим у цих законодавчих нормах, особа, яка набула права власності на будинок, будівлю чи споруду або їх частини, стає власником відповідної земельної ділянки або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а зміна власника земельної ділянки є неможливою без відповідної зміни власника нерухомого майна, розташованого на даній земельній ділянці. На практиці, при оформленні договорів дарування земельної ділянки нотаріуси вимагають підтвердження того факту, що земельна ділянка вільна від забудови. Дані обставини, як правило, підтверджуються відповідними довідками органів місцевого самоврядування, які перед видачею довідок комісійно обстежують відповідну земельну ділянку.

Однак, зі змісту оскаржуваного правочину зрозуміло, що нотаріусу було відомо про те, що земельна ділянка, яка була предметом договору, фактично забудована. Зокрема, на першій сторінці договору, де вказано відомості про сторін, зазначено місце проживання ОСОБА_5 , а саме АДРЕСА_1 , з чого слідує, що на земельній ділянці знаходиться житловий будинок, де постійно проживає обдаровувана особа. Не зважаючи на це, нотаріус лише формально перевірила наявність зареєстрованого нерухомого майна на земельній ділянці згідно даних державних реєстрів, не вживши належних дій до перевірки вказаної вище інформації, в тому числі щодо наявності самовільного будівництва.

Вважає, що незаконне набуття відповідачкою права власності на земельну ділянку шляхом дарування, коли не вирішено питання про долю нерухомого майна чи об`єкта незавершеного будівництва, розташованого на цій земельній ділянці, порушує право власності особи на дане майно.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га з кадастровим номером :01:001:0984, посвідчений приватним нотаріусом Камінь-Каширського районного нотаріального округу Кузьміною І. М. 28 грудня 2020 року та зареєстрований у реєстрі за №928, а також стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати по справі.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 26 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Камінь-Каширського районного нотаріального округу Кузьміна Ірина Миколаївна, про визнання договору дарування земельної ділянки недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом було дано невірну оцінку тим доказам, які є у справі, не надано жодної правової оцінки доказам, які мають важливе значення для вирішення справи, не вчинено жодних дій щодо дійсного витребування доказів у відповідача, допущено порушення норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На час розгляду справи відповідачка ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_8 , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с. 148).

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, та представника ОСОБА_9 , який апеляційну скаргу заперечив, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судомта матеріалами справи встановлено, що 28 грудня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які перебували в зареєстрованому шлшюбі, був укладений договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0984 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Камінь-Каширського районного нотаріального округу Кузьміною І. М. за реєстровим номером 928.

За умовами Договору дарувальник ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_10 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,10 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

В момент укладення Договору дарувальник ствердив, що незастережних недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначенням зазначеної в цьому договорі земельної ділянки, немає; від обдаровуваної не приховано обставин, які мають істотне значення до укладення цього договору, земельна ділянка іншим особам не відчужена, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові спори; земельна ділянка вільна від забудови, самовільного будівництва немає; земельна ділянка є вільною від будь-яких обмежень в її використанні та заборон на продаж або інше її відчуження. Дарувальник підтвердив, що договір не укладається під впливом тяжкої для нього обставини.

Обдаровувана в свою чергу ствердила, що земельна ділянка, яка дарується, нею оглянута до підписання договору, недоліків чи дефектів, які перешкоджають використанню її за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено, претензій до дарувальника щодо якісних характеристик земельної ділянки вона не має.

Також сторони в Договорі підтвердили, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, який укладається, їм роз`яснено нотаріусом, цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, дарувальник ствердив, що дарування здійснюється ним за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, договір складено відповідно до особистого волевиявлення сторін, відповідає їх дійсним намірам, зміст і суть його зрозумілі та після прочитання тексту договору нотаріусом вголос добровільно, без примусу і насильства підписаний сторонами.

Крім того, зі змісту Договору встановлено, що нотаріус при посвідченні правочину перевірила відсутність відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого управлінням Держгеокадастру у Камінь-Каширському районі Волинської області від 28 грудня 2020 року №НВ-020. Встановила, що земельна ділянка належить дарувальнику на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 584449, виданого 18 березня 2010 року Камінь-Каширською міською радою та зареєстрованого 22 березня 2010 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №42.

Також за інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та щодо суб`єкта нотаріус перевірила, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про зареєстровані речові права, їх обтяження на земельну ділянку, що є предметом договору. Відсутність факту застосування до сторін договору санкцій, передбачених ст. 4 Закону України «Про санкції» перевірено згідно з рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введених Указом Президента України від 15 травня 2017 р № 133/2017.

У заяві позивач стверджує, що договір дарування земельної ділянки від 28 грудня 2020 року укладений з порушенням діючого законодавства, зокрема щодо земельної ділянки, яка на момент її відчуження була забудована незавершеним житловим будинком, що унеможливлює її відчуження окремо від наявного на ній нерухомого майна та відповідно є підставою для визнання недійсним договору дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

У відповідності до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, зокрема зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Дана презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки це не буде спростовано, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач наполягає, що в момент укладення договору дарування земельної ділянки існувала обставина, яка перешкоджала її відчуженню, оскільки на ній знаходилося нерухоме майно, а саме незавершений будівництвом житловий будинок, право на який не перейшло до набувача земельної ділянки, що порушує вимоги статті 120 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Норми ч. 1 ст. 377 ЦК України повністю узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України, якою встановлено, що в разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Отже чинним законодавством закріплений принцип єдиної юридичної долі земельних ділянок та розташованих на них будівель і споруд. Суть цього принципу полягає у встановленні правової взаємозалежності між земельними ділянками та розташованими на них будівлями і спорудами, які вважаються окремими, самостійними об`єктами речових прав, з тим, щоб у випадках набуття та відчуження земельні ділянки та розташовані на них будівлі і споруди поділяли єдину юридичну долю, тобто мали однаковий власнісний статус та перебували у володінні й користуванні однієї особи.

Проте, правовий режим єдиної юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі застосовується лише щодо об`єктів нерухомого майна, зокрема житлового будинку (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду чи об`єкт незавершеного будівництва.

У відповідності до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно з частинами 2 та 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

В той же час, згідно з частинами 1 та 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статтею 132 ЗК України встановлені вимоги до форми та змісту угод про перехід права власності на земельні ділянки, відповідно до якої такі правочини укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Крім того, угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім`я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов`язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.

Правовий аналіз форми та змісту договору дарування земельної ділянки свідчить про те, що правочин повністю відповідає вимогам, встановленим ст. 132 ЗК України.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач на підтвердження своїх вимог про недійсність укладеного з відповідачкою договору дарування земельної ділянки не довів того факту, що в момент посвідчення правочину на відчужуваній земельній ділянці знаходився житловий будинок або велося його будівництво, оскільки не надав суду жодних належних доказів цього, зокрема будівельного паспорта, документів про дозвіл на початок будівельних робіт, завершення будівництва та прийняття житлового будинку в експлуатацію. В свою чергу, саме позивачем було надано при укладенні договору довідку про те,що земельна ділянка, що відчужується, є вільною від забудови. Зазначена довідка видана за заявою позивача ОСОБА_3 (а.с. 99).

Надана позивачем інформація щодо відкритого на його ім`я особового рахунку в енергопостачальній компанії № НОМЕР_1 та щодо обсягів споживання електроенергії не свідчить про наявність нерухомого майна на земельній ділянці, відносно якої укладений оспорюваний договір, оскільки для укладення договору постачання електричної енергії за певною адресою, споживачеві достатньо надати документи на право власності або право користування земельною ділянкою.

Наявність у паспорті відповідачки штампу про реєстрацію її місця проживання за адресою спірної земельної ділянки також не є належним доказом існування на ній на момент укладення договору дарування житлового будинку, оскільки суду не надано документів, з яких можливо встановити правові підстави такого вселення.

Таким чином, позивач не довів перед судом, що на момент посвідчення оспорюваного ним договору дарування земельної ділянки вона не була вільна від забудови й на ній існувало нерухоме майно, яке слід було відчужувати одночасно з відчуженням земельної ділянки. З наведеного слідує, що на момент укладення спірного договору дарування правовий режим земельної ділянки визначав її як окремий об`єкт нерухомого майна й не передбачав будь-яких обмежень для її відчуження.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суду зі сторони позивача не надано доказів, що підтверджують обставину про будь-яке порушення його прав зі сторони відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач особисто був зацікавлений в укладенні договору дарування, надавши відповідну довідку нотаріусу про те, що земельна ділянка вільна від забудови.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно, і всебічно досліджено судом першої інстанції.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинськоїобластівід 26 серпня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді :