Провадження № 22-ц/812/956/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2022 року м. Миколаїв

справа № 483/679/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку без повідомлення (виклику) сторін (у порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості

за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 23 грудня 2021 року суддею Шевиріною Т.Д. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 28 лютого 2012 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву (б/н), на підставі якої банк відкрив позичальнику картковий рахунок із встановленням кредитного ліміту та видав кредитну карту. Згодом кредитний ліміт змінювався. Підписанням заяви ОСОБА_1 підтвердив, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі Умови) та Тарифами банку, які викладені на сайті банку, складає Договір про надання банківських послуг. Отже, умови кредитування сторони узгодили у належній письмовій формі (договір приєднання).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов договору станом на 12 квітня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 21 434,70 грн., з яких: 18 827,49 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2 607,21 грн. заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом, яку банк просив стягнути з ОСОБА_1

ОСОБА_1 позов не визнав, у відзиві зазначив, що він з банком кредитних договорів не укладав, банківськими коштами не користувався, а до банку звертався з метою отримати платіжну картку для безготівкового розрахунку, підписав анкету-заяву від 28 лютого 2012 року, в якій просив видати картку «Універсальна». Після спливу строку дії картки банк самостійно надав відповідачу нову картку та на власний розсуд змінював кредитний ліміт, який він не використовував. Витяг з Тарифів та Умови він не підписував. Банком здійснювалося нарахування відсотків та транзакції по картках НОМЕР_1 та 791226 поза межами строку дії цих карток, нараховував відсотки за користування кредитом за різними ставками, а саме 2,7% та 3, 5%, які встановлював та змінював в односторонньому порядку без укладення жодних угод. Відповідач вважав надані банком документи неналежними доказами, а наявність кредитної заборгованості недоведеною.

У відповіді на відзив КБ «ПриватБанк» наполягав, зазначив, що Умови є публічною офертою, що містять правила надання послуг банком його клієнтам. Банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань, а саме: наказ про затвердження редакції Умов, довідки про розмір кредитного ліміту та виданих відповідачеві кредитних карток, фотознімок позичальника з кредитною карткою, виписка з особового рахунку; анкета-заява про приєднання до Умов, в якій зазначено, що вона разом з Умовами, тарифами, що розташовані та офіційному сайті банку, складають договір про надання банківських послуг. Посилання відповідача на Закон «Про захист прав споживачів» є помилковими, а виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами наявності кредитної заборгованості та її розміру.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі КБ «ПриватБанк» просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовував позов та заперечував доводи відповідача, зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неузгодженість між сторонами у письмовій формі умов кредитування; не дав оцінку факту виконання відповідачем кредитних зобов`язань протягом значного часу, що свідчить про прийняття ним всіх умов кредитування за публічним договором; безпідставно вважав недоведеною кредитну заборгованість; не перевірив та не дав оцінку розрахунку заборгованості тощо. При цьому суд не застосував правові позиції, викладені Верховним Судом у постановах від 8 липня 2019 року (справа №923/760/18), від 11 вересня 2019 року (справа №642/5533/15ц) та інш.; та не врахував, що відплатний характер кредитних послуг передбачено не тільки договором, але й законом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 наголошував на законності та обґрунтованості судового рішення, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував позов. При цьому відповідач вважав, що кредитний договір між ним та банком не укладався, надані банком докази є неналежними, розрахунок кредитної заборгованості - безпідставним та складеним неповноважною особою, а позовні вимоги недоведеними. ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу відхилити, а судове рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у позові банку, суд першої інстанції виходив з того, що КБ «ПриватБанк» не довів факт узгодження з позичальником 28 лютого 2012 року всіх умов кредитування та підстави і обсяг відповідальності ОСОБА_1 за порушення кредитних зобов`язань, що тягне обов`язок позичальника повернути лише отримані та неповернуті кредитні кошти (тіло кредиту). Крім того, наданий банком розрахунок заборгованості свідчить про те, що нараховані та несплачені позичальником проценти погашались за рахунок наданого кредиту, тобто розмір тіла кредиту збільшувався за рахунок попередньої заборгованості. Оскільки такі умови сторони не узгоджували, а внесені відповідачем кошти на погашення кредиту (254 216,42 грн.) перевищують розмір отриманих позичальником коштів ( 227 390,29грн.), суд не встановив підстав для стягнення 18 827 грн. кредитної заборгованість. Крім того, позивач не довів право на одностороннє збільшення щомісячної процентної ставки до 3,5%, а також стягнення щомісячного страхового платежу (10 грн.) та комісії (20 грн.).

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Так, відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК).

За правилами статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 ЦК).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Відповідно до частини 1 статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Особливістю карткового рахунку є те, що операції за таким рахунком можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів - платіжних карток, які є електронним платіжним засобом у вигляді емітованої банком пластикової картки. Кредитною карткою є платіжна картка зі встановленим кредитним лімітом (пункти 1.1.1.46, 1.1.1.62 Умов).

Платіжні картки випускаються на строк, визначений банком для відповідного типу картки та категорії клієнта. Строк дії платіжної картки зазначається на самій картці, яка є дійсною до останнього дня зазначеного на ній місяця відповідного року включно.

Враховуючи ці особливості кредитування шляхом відкриття карткового рахунку з встановленням ліміту на платіжну картку, можна дійти висновку, що строк дії кредитного договору залежить від строку дії платіжної картки або/та строку кредитного ліміту.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок про те, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець ( КБ «ПриватБанк).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що правила частини 1 статті 634 ЦК неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов, бо Умови - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З урахуванням викладеного відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із фізичною особою КБ «ПриватБанк» дотримав вимоги, передбачені частиною 2 статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципам справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 28 лютого 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 15).

В заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що його заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, позичальник ознайомився з договором про надання банківських послуг та згоден з його умовами.

При цьому анкета-заява, підписана ОСОБА_1 , не містить відомостей про розмір кредиту (кредитного ліміту) та процентної ставки, а також не зазначені інші види витрат (страхові платежі, комісія) та види відповідальності за порушення умов кредитування.

У період 2012-2021 років ОСОБА_1 неодноразово отримував пластикові картки ( НОМЕР_1 на період лютого 2012 року -листопада 2015 року; НОМЕР_2 на період з 1 серпня 2013 року по травень 2017 року; 791226 на період з 18 травня 2017 року по лютий 2021 року (а.с. 14).

Отже, строк кредитування відповідача закінчився 28 лютого 2021 року.

Протягом 2012 -2021 років кредитний ліміт змінювався банком в межах 16000 24000 грн.(а.с.13).

З 2012 року ОСОБА_1 активно використовував кошти, отримував готівку, здійснював розрахунки через термінали, що свідчить про використання ним платіжної картки банку.

Востаннє відповідач здійснив витрати кредитних коштів у грудні 2019 року, а вносив платежі на картку (поповнення рахунку) у серпні 2020 року (а.с.49 58).

Факт отримання ОСОБА_1 пластикової картки «Універсальна» підтверджено і фотознімком відповідача (а.с.141).

Отже, твердження ОСОБА_1 про те, що він не користувався кредитною карткою та не використовував кредитний ліміт, є безпідставними.

На підтвердження умов кредитування Банк надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов, а також наказ від 6 березня 2010 року № СП-2010-256 ( а.с. 16, 17-41).

Проте ці документи підпису ОСОБА_1 не містять, а тому не доводять узгодження у доступній для позичальника формі умов користування кредитними коштами.

Крім того, у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась, діяла на час укладення кредитної угоди.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Факт вручення або ознайомлення з Тарифами та Умовами ОСОБА_1 заперечує.

Тому Умови та Тарифи, додані банком до позовної заяви, не можуть вважатись достатньою підставою для покладення на ОСОБА_1 обов`язків, які передбачені цими документами (постанова ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15).

За таких же обставин до спірних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і він може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, та здійснення інших платежів (комісія, страхові платежі), надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Доводи апелянта про доведення факту узгодження з ОСОБА_1 умов кредитування (сплату процентів), а також сплату страхових платежів та комісії, які за розрахунком банку включені до загального розміру отриманих коштів (тіла), апеляційний суд вважає непереконливими.

Правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається банк в апеляційній скарзі, або стосуються інших фактичних обставин та не спростовують вказаних вище висновків, або взагалі не містять правових висновків по суті спору, що розглядається.

Отже, висновок суду першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, про те, що неузгодженість між сторонами у письмовій формі ціни договору (сплати процентів, страхових платежів, комісії), дає право банку на стягнення фактично отриманої та не повернутої частини кредиту (тіла), відповідає вимогам частини 2 статті 530 ЦК та ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду (постанова від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17).

Проте неузгодженість між сторонами ціни договору при його укладенні 28 лютого 2012 року не спростовує саме право банку на отримання відсотків за надання у користування кредитних коштів.

Таке право передбачено статтями 1048, 1054 ЦК та статтею 49 Закону «Про банки та банківську діяльність».

Так, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що цивільне законодавство поділяє проценти за користування кредитом на (1) встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та (2) договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При цьому вимоги кредитодавця про застосування процентної ставки за умовами кредитного договору (договірної ставки) у разі, коли узгодження цих договірних умов не доведено належними доказами, не позбавляє його права на отримання процентів у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, тобто передбаченої законом.

Застосування судом процентної ставки, встановленої законом (1), на відміну від процентної ставки, яка передбачена Умовами та Тарифами та зазначеною у позові (2), не є виходом суду за межі позовних вимог, оскільки відмінність полягає лише в розмірі ставки, а згідно з принципом "jura novit curia" (суд знає право) саме суд повинен дати правильну юридичну кваліфікацію фактичним обставинам, навіть якщо сторона на цю норму права не посилається.

Отже, апеляційний суд вважає встановленим обов`язок ОСОБА_1 повернути кредитні кошти, які отримані на підставі його анкети-заяви від 28 лютого 2012 року, та сплатити проценти за їх користування за ставкою на рівні облікової ставки Національного банку України.

При визначенні обсягу відповідальності ОСОБА_1 апеляційний суд не може покластись на розрахунок заборгованості, наданий банком, оскільки цей розрахунок проведено із застосуванням процентної ставки 2,7 та 3,5 % (договірної), а тіло кредиту збільшено за рахунок щомісячних страхових платежів та комісії.

Розрахунок заборгованості, проведений апеляційним судом з застосуванням облікової ставки Національного банку України, свідчить про те, що кредитні кошти повернуті позичальником станом на 25 вересня 2019 року, а загальне сальдо за нарахованими відсотками станом на 26 жовтня 2019 року -0,00 грн.

Отже, проведений у такий спосіб розрахунок свідчить про те, що станом на 12 квітня 2021 року ОСОБА_1 не має невиконаних зобов`язань щодо повернення отриманого кредиту зі сплатою процентів за користування кредитними коштами на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на положення статей 1048,1054 ЦК та статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність» та помилково вважав, що зобов`язання ОСОБА_1 обмежуються лише поверненням отриманих коштів (без сплати процентів), у зв`язку з чим судове рішення підлягає зміні в частині його мотивувальної частини.

При цьому основний висновок суду першої інстанції про те, що банк не довів факт невиконаних зобов`язань ОСОБА_1 станом на 12 квітня 2021 року, а тому позов не підлягає задоволенню, що викладено у резолютивній частині рішення, відповідає обставинам справи та положенням закону.

Відповідно до статті 141 ЦПК у зв`язку з відмовою у задоволенні позову КБ «ПриватБанк» судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2022 року в мотивувальній частині змінити відповідно до редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

--------------------------------

повну постанову складено 1 грудня 2022 року