ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2792/18 Номер провадження 22-ц/814/2447/22Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю.Д. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді : Обідіної О.І.

суддів : Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Владімірова Р.В.

розглянула в порядку спрощеного провадження, в судовому засіданні у м. Полтаві, з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2022 року, у складі судді Новака Ю.Д., повний текст виготовлено 20 червня 2022 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, де уточнивши предмет позову, просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та поділити її, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Відповідач ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов, в якому просила здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме земельної ділянки площею 0,25 га, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий № :11:001:0109.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що придбана в шлюбі квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак в разі її поділу їх частки являються рівними.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про його необґрунтованість, оскільки придбана позивачем ОСОБА_2 в 2008 році спірна земельна ділянка належить йому на праві особистої приватної власності і не може бути предметом поділу між подружжям, оскільки набута в порядку приватизації в період дії попередньої редакції ст. 61 СК України.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, невірну оцінку зібраних по справі доказів, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Зокрема вказує, що судом першої інстанції були знехтувані основні принципи цивільного процесу - змагальності та диспозитивної, не повно встановлені всі фактичні обставини по справі, що призвело до винесення помилкового та передчасного рішення.

Вважає, що суд не з`ясував джерела доходів (отримання) коштів га придбання спірної квартири та передчасно поклав в основу своїх висновків рішення суду апеляційної інстанції, яке вона оскаржує в касаційному порядку.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині первісних позовних вимог ОСОБА_2 , тому в іншій частині рішення судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 29 вересня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 29.09.2007 року серії НОМЕР_1 /т.1, а.с.8/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16 травня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

11 липня 2012 року було укладено нотаріально посвідчений договір між ОСОБА_3 та ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Згідно пункту 3 договору продаж квартири проводився за домовленістю між сторонами за 370711,92 грн., які були отримані продавцем від покупця до підписання цього договору в повному розмірі /т. 1, а. с. 9-10/.

Не маючи можливості добровільно вирішити питання розподілу спірної квартири, в якій фактично залишилась проживати ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_2 в грудні 2018 р. звернувся до суду з вказаним позовом.

У вересні 2019 р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання вказаної квартири її особистою приватною власністю.

Вказаний позов знаходився в провадженні іншого судді Ленінського районного суду м. Полтави, у зв`язку з чим на підставі клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Остапенко І.О. ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.09.2019 р. зупинено розгляд даної справи до набрання законної сили рішення по справі за позовам ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.01.2021 р. позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної особистої власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року (справа № 553/2152/19) рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16.01.2021 р. та додаткове рішення цього ж суду від 01.02.2021 р. - скасовано та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

При розгляді цієї справи апеляційний суд встановив, що згідно до змісту договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2012 року, він був укладений за нотаріально посвідченою згодою другого з подружжя - ОСОБА_2 , про придбання квартири в особисту приватну власність при посвідченні даного договору позивачка нотаріусу не повідомляла, не просила визначити статус вказаного майна як належного їй особисто, при тому, що нотаріусом сторонам було роз`яснено зміст статті 65 СК України щодо порядку розпоряджання спільним сумісним майном подружжя.

Само по собі внесення ОСОБА_1 коштів за квартиру до підписання договору купівлі-продажу 11 липня 2012 року несвідчить про її особисте приватне право на спірне нерухоме майно, оскільки договір про резервування квартири від 04 травня 2011 року, придбання цінних паперів ТОВ «Полтавтрансбуд-Інвест» та договір щодо передачі замовником пакету облігацій виконавцю 11 липня 2012 року були укладені під час шлюбу сторін та спрямовані на придбання спірної квартири в інтересах сім`ї.

Реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Дійшовши висновку про не спростування позивачем ОСОБА_3 презумпції спільності права власності подружжя на вказану квартири та недоведеності нею факту придбання квартири за отримані в дар кошти, апеляційний суд відмовив в задоволенні вимог останньої про визнання квартири особистою приватною власністю.

На момент розгляду даної цивільної справи вказана постанова апеляційного суду була чинною та за результатами розгляду касаційної скарги - залишена без змін.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції взяв до уваги встановлені вищевказаною постановою апеляційного суду обставини та на підставі положень ст.ст. 60, 65, 70 СК України здійснив поділ квартири як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, частки якого є рівними.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на час придання ОСОБА_2 в 2008 р. спірної земельної ділянки діяла редакція ст. 61 СК України, яка не відносила до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя отриману одним з них в порядку приватизації земельну ділянку. Натомість за змістом п.5 ч.1 ст. 57 СК України, в редакції на час її придбання позивачем, до особистої приватної власності чоловіка, дружини відносилась земельна ділянка , набута ними під час шлюбу внаслідок її приватизації, що виключає поділ такої земельної ділянки між подружжям.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Крім того, положення ч. 3 ст. 368 ЦК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляд іншої справі, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В даному випадку постановою Полтавського апеляційного суду від 09.11.2021 по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю встановлено, що ОСОБА_3 не було спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказану квартири та не доведено обставин, якими вона обґрунтовувала заявлені вимоги щодо придбання спірної квартири за отримані в дар особисті кошти.

Вищевказані обставини не потребують повторного доведення в ході розгляду справи та обґрунтовано взяті до уваги судом першої інстанції при вирішенні даного спору як преюдиційні в порядку ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, вірно встановив обставини по справі та дійшов обґрунтованого висновку наявність достатніх правових підстав для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки якого у відповідності до положень ст. 71 СК України при вирішенні спору про його поділ є рівними.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не місять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує наявність підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Так, відхиляються доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки при вирішенні спору вірно застосовані норми матеріального права, встановлені фактичні обставини та не допущено порушення норм процесуального права, в тому числі і щодо забезпечення принципів змагальності сторін.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що суд не з`ясував походження коштів, за які спірна квартира була придбана, не дав оцінки тому, що позивачем не надано жодного доказу його фінансової спроможності для придбання такої квартири.

Відхиляючи зазначені доводи, колегія суддів зауважує, що всі ці обставини вже були предметом дослідження при вирішенні судом справи за позовом ОСОБА_3 про визнання вказаної квартири її особистою приватною власністю. За результатами розгляду даного позову, суд відмовив в його задоволенні саме з підстав не доведеності нею факту придбання квартири за особисті кошти та не спростування презумпції спільності права подружжя на спірне майно.

В даному випадку встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили, обставини не потребують повторного доведення, а у колегії суддів не має жодних процесуальних підстав для повторної переоцінки зібраних по справі доказів.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить нових доказів чи посилань на нові обставин, а її доводи зводяться до незгоди апелянта з рішенням суду першої інстанції та здійсненої ним оцінкою доказів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: О. І. Обідіна Ю. В. Дряниця Л.І. Пилипчук