Ухвала

Іменем України

25 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 308/13639/16

провадження № 61-11282ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розмош Владислав Іванович, на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Наталія Методіївна, Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 треті особи: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Н. М.

(далі - приватний нотаріус Ужгородського МНО), Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів.

02 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про зменшення/збільшення позовних вимог.

Заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_3 , який є колишнім чоловіком ОСОБА_2 , ввів її в оману та в незаконний спосіб відчужив збудований у шлюбі будинок, продав земельні ділянки громадянці ОСОБА_4 .

16 вересня 2013 року ОСОБА_4 виготовила інвентаризаційну справу, технічну документацію, згідно з якою будинок був побудований повністю та готовий до введення в експлуатацію. Тобто, вже через кілька днів після купівлі земельних ділянок у відповідача, ОСОБА_4 показала, що на тих земельних ділянках був повністю збудований будинок.

02 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації і оформила право власності на житловий будинок, який знаходився на вказаних земельних ділянках.

ОСОБА_2 також зазначає, що на момент розлучення будинок був повністю збудований, ОСОБА_4 будинок не будувала, проте ввела його в експлуатацію, як забудовник, майже через місяць після купівлі земельної ділянки. Дозвіл на виконання будівельних робіт надавався ОСОБА_3 за час шлюбу. В декларації про готовність об`єкта до експлуатації вказано дату початку робіт - червень 2009 року.

Посилаючись на те, що позивачка з відповідачем не мають можливості розділити вказаний житловий будинок, так як його введено в експлуатацію та продано іншій особі, тобто відчужено відповідачем не в інтересах сім`ї, ОСОБА_2 просила суд замість попередньо заявлених позовних вимог розглядати одну позовну вимогу наступного змісту: про стягнення з ОСОБА_3 на її корить ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі Ѕ вартості будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи, що в еквіваленті становить 985 123,50 грн, а також судові витрати.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області своєю ухвалою

від 16 вересня 2022 року прийняв заяву про зміну предмета позову.

Виключив з числа учасників справи відповідачів ОСОБА_4 ,

ОСОБА_1 та третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського МНО Хребтань Н. М., та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради.

Ухвалив у подальшому продовжувати розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації з урахуванням заяви зі зміненим предметом позову.

Зазначив також про те, що ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач

ОСОБА_2 у встановленому законом порядку скористалася своїм процесуальним правом, яким наділена остання відповідно

до статті 49 ЦПК України, подати заяву про зміну предмета позову, при цьому підстави позову не змінено, а тому вказану заяву слід прийняти до розгляду, долучити до матеріалів справи, продовжувати розгляд справи з урахуванням позовної заяви із зміненим предметом позову та виключити з числа учасників справи відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського МНО Хребтань Н. М., Виконавчий комітет Ужгородської міської ради.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Закарпатський апеляційний суд своєю ухвалою від 01 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2022 року повернув особі, яка її подала.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвала про прийняття заяви про зміну предмета позову не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, а тому апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала.

У касаційній скарзі, поданій 11 листопада 2022 року, ОСОБА_1 ,

в інтересах якої діє адвокат Розмош В. І., просить скасувати ухвалу апеляційного суду і передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 до апеляційного суду оскаржувала ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2022 року про прийняття заяви про зміну предмета позову у зв`язку з виключенням ОСОБА_1 зі складу відповідачів, а не у зв`язку зі зміною предмета позову.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку

про повернення її апеляційної скарги, оскільки пунктом 28 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено оскарження окремо від рішення суду ухвали щодо, зокрема, заміни сторони у справі.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити

у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 треті особи: приватний нотаріус Ужгородського МНО Хребтань Н. М., Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів.

02 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про зменшення/збільшення позовних вимог.

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області своєю ухвалою

від 16 вересня 2022 року прийняв заяву про зміну предмета позову.

Виключив з числа учасників справи відповідачів ОСОБА_4 ,

ОСОБА_1 та третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського МНО Хребтань Н. М., та Виконавчий комітет Ужгородської міської ради.

Ухвалив у подальшому продовжувати розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації з урахуванням заяви зі зміненим предметом позову.

Зазначив також про те, що вказана ухвала оскарженню не підлягає.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.

Закарпатський апеляційний суд своєю ухвалою від 01 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2022 року повернув особі, яка її подала.

У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина п`ята статті 55 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15 лютого 2000 року зазначено, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Європейський суд з прав людини вказує, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом першим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права (рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», від 12 липня 2001 року).

Обмеженням права на доступ до суду, в даному випадку, є визначений нормами ЦПК України перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути предметом апеляційного оскарження окремо від рішення суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках.

Частиною другою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Отже, перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, наведений у статті 353 ЦПК України, є вичерпним.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України).

Системне тлумачення статті 353 ЦПК України свідчить про те, що законодавець свідомо виокремив випадки, в яких може бути оскаржена або конкретна процесуальна дія, або така конкретна дія і відмова в її вчиненні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (провадження № 14-190цс19) зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від: 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17 (провадження № 61-19138сво18) зроблено висновок, що право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їх процесуальними правами у спосіб подання апеляційної скарги на ухвалу, що не може бути оскаржена до ухвалення рішення по суті спору й окремо від такого рішення.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщоскаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Встановивши, що ухвала Закарпатського апеляційного суду

від 01 листопада 2022 року не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції по суті спору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про повернення апеляційної скарги на вказане судове рішення особі, яка її подала.

При цьому таке судове рішення не обмежує права заявника на доступ до суду, оскільки за вищенаведеною частиною другою статті 353 ЦПК України вона має право включити заперечення на ухвалу суду, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, до апеляційної скарги на рішення суду.

Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від: 04 листопада 2022 року у справі № 592/4840/22 (провадження № 61-10661ск22),

10 листопада 2022 року у справі № 142/271/22 (провадження

№ 61-9741ск22).

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 до апеляційного суду оскаржувала ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2022 року про прийняття заяви про зміну предмета позову у зв`язку з виключенням ОСОБА_1 зі складу відповідачів, а не у зв`язку зі зміною предмета позову, колегія суддів не бере до уваги з огляд на таке.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04, від 21 жовтня 2010 року).

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У постанові від 11 серпня 2022 року у справі № 175/2313/20 (провадження № 61-2833св22) Верховний Суд вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Суди встановили, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 треті особи: приватний нотаріус Ужгородського МНО Хребтань Н. М., Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів.

Пізніше, ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про зміну предмета позову, в якій просила замість попередньо заявлених позовних вимог розглядати одну позовну вимогу наступного змісту: про стягнення з ОСОБА_3 на її користь ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі Ѕ вартості будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи, що в еквіваленті становить 985 123,50 грн, а також судові витрати.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;

Згідно з частиною третьою статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Водночас не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань)

про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені

ЦПК України.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

У пунктах 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета

і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження

№ 61-9545сво21)).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дослідив та дав обґрунтовану оцінку доводам позивача, викладеним у вимозі про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі Ѕ вартості будинку, застосування наслідків недійсності правочину, та наявності підстав для її розгляду.

Отже, процесуальні дії про виключення особи зі складу відповідачів та заміну сторони не є тотожними.

Таким чином, виключення ОСОБА_1 зі складу відповідачів не є порушенням норм процесуального права та не обмежує заявницю у захисті її особистих прав та законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Хребтань Наталія Методіївна, Виконавчий комітет Ужгородської міської ради, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розмош Владислав Іванович, на ухвалу Закарпатського апеляційного суду

від 01 листопада 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк