Головуючий у суді першої інстанції: Ольшевська І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Луньової Анни Геннадіївни, подану в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк», на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2022 року, ухвалене у складі судді Ольшевської І.О., у цивільній справі № 752/19289/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про застосування наслідків недійсності кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про застосування наслідків недійсності кредитного договору. Зазначав, що 18 грудня 2019 року між ним та АТ «Альфа-Банк» була укладена угода про надання особистого кредиту № 501218462, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку. Відповідно до умов вказаного договору банк надав йому кредит у сумі 300 000,00 грн., з яких 5 034,79 грн. на власні потреби, 149 047,31 грн. - повернення заборгованості за кредитним договором № 501049580 від 30 липня 2018 року, 145 917,90 грн. - повернення заборгованості за кредитним договором № 501218462 від 18 грудня 2018 року. Проте, в ході здійснення щомісячних платежів, ним було виявлено, що до суми щомісячного платежу банком включено комісію за розрахунково-касове обслуговування, яка є надзвичайно високою. Зазначав, що щомісячна сплата комісії за розрахунково-касове обслуговування, яка визначена в п. 1(б) кредитних договорі № 501049580 від 30 липня 2018 року та № 501218462 від 18 грудня 2018 року, є незаконною та такою, що не відповідає положенням ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Натомість кредитний договір №501218462 від 18 грудня 2019 року є таким, що вчинений під впливом обману тяжкої обставини та на вкрай невигідних для споживача умовах. З урахуванням викладеного, просив визнати договір № 501218462 від 18 грудня 2019 року неукладеним, визнати недійсними умови кредитних договорів № 501049580 від 30 липня 2018 року та № 501218462 від 18 грудня 2018 рокув частині обов`язку сплачувати щомісячно комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту та зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вищенаведених договорів сплат і зарахувати сплачену ОСОБА_1 плату за обслуговування кредитів від їх суми у кредитних договорах в рахунок основної заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним п. 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту в розмірі 1,25% від суми кредиту.

Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачену ОСОБА_1 суму в рахунок погашення основної заборгованості за кредитним договором №501049580 від 30 липня 2018 року.

Визнано недійсним п. 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від суми кредиту.

Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачену ОСОБА_1 суму в рахунок погашення основної заборгованості за кредитним договором №501080862 від 30 жовтня 2018 року.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» в дохід державного бюджету України 3 632,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвоката Луньова А.Г., яка діє в інтересах АТ «Альфа-Банк», подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на момент підписання договору у ОСОБА_1 були відсутні будь-які зауваження чи застереження відносно договору, ніякого фізичного чи психічного тиску при підписання договору з боку працівника банку на нього не вчинялися. При оформленні договору позивач підписав оферти та паспорти споживчого кредиту, які містять всі умови кредитування та отримав на руки примірники паспортів споживчого кредитування, які він і надав до суду першої інстанції. Таким чином, АТ «Альфа-Банк» до підписання кредитного договору була надана позивачеві в письмовій формі інформація про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, зокрема, і про плату за обслуговування кредиту. Також, зазначає, що ст. ст. 1, 8 Закону України «Про споживче кредитування» прямо передбачена можливість банками передбачити у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, яку позичальник зобов`язаний сплатити банку. При цьому згідно з ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Крім того, Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору з позивачем, вже не містили жодних посилань на несправедливість положень договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту. Постанова Національного Банку №49 від 08 червня 2017 року, якою затверджені «Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» також вже не містила такої заборони, на що звертав увагу і Верховний Суд в постанові від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19. Відповідно, вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 1 кредитних договорів про встановлення плати за обслуговування кредиту, та зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за договорами.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30 липня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №501049580, відповідно до умов якого останньому надано кредит для власних потреб у сумі 200 000,00 грн. із датою повернення до 30 липня 2022 року. Розмір процентної ставки - 13,99 % річних (а.с.15).

Згідно п. 1 вказаного Кредитного договору та Додатку №1 до нього передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1,25 % від суми кредиту щомісячно.

30 жовтня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №501080862, відповідно до умов якого останньому надано кредит для власних потреб у сумі 200 000,00 грн. строком на 36 місяців. Розмір процентної ставки - 17,99 % річних (а.с.8).

Згідно п. 1 вказаного Кредитного договору та Додатку №1 до нього передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 2,25 % від суми кредиту щомісячно.

18 грудня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №501218462, відповідно умов до якого останньому надано кредит у сумі 300 000,00 грн. строком на 48 місяців та передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,00 грн. від суми кредиту (а.с.21-22).

Позивач просив визнати недійсними кредитні договори №501049580 від 30 липня 2018 року та №501080862 від 30 жовтня 2018 року з підстав невідповідності ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а кредитний договір №501218462 від 18 грудня 2019 року неукладеним, оскільки вчинений під впливом обману.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , визнав недійсним п. 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року, п. 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року, укладених між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту; та зобов`язав АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачені суми в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору № 501218462 від 18 грудня 2019 року неукладеним рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене, а тому, колегія суддів не переглядає правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року, п. 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту та зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачені суми в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом.

Ухвалюючи рішення у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що положення пунктів 1 кредитних договорів №501049580 від 30 липня 2018 року та №501080862 від 30 жовтня 2018 року, якими була встановлена плата за обслуговування кредиту в розмірі 1,25% від суми кредиту та в розмірі 2,25% від суми кредиту відповідно, є несправедливими відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в даному випадку має місце встановлення у спірних положеннях кредитного договору оплатності послуг про надання інформації з приводу виконання кредитного договору, що прямо суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про споживче кредитування» та є підставою для визнання відповідних частин договору недійсними, адже безоплатність надання такої послуги прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.

Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування».

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

У статті 1 Закону № 1734-VIII наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:

договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;

загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);

споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегулювано в частині другій статті 8 Закону № 1734-VIII.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.

Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.

До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:

1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;

2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону № 1734-VIII у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону № 1734-VIII умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Інформація, що надається кредитодавцем споживачу до укладення договору про споживчий кредит, зазначена у частині другій статті 9 Закону № 1734-VIII, має містити відомості про: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки. Індекс, що застосовується для розрахунку змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ЦК України; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування. Якщо кредитодавець пропонує різні способи надання кредиту, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що використання інших способів надання кредиту може мати наслідком застосування іншої реальної річної процентної ставки. Якщо платежі за послуги кредитодавця, пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, є періодичними, надана споживачу інформація має містити застереження про те, що витрати на такі послуги можуть змінюватися протягом строку дії договору про споживчий кредит; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності). Споживач має бути письмово проінформований про те, що вартість послуг третіх осіб установлюється виключно такими особами, відповідно кредитодавець не здійснює інформування про розмір відповідних витрат та/або їх зміну протягом строку дії договору про споживчий кредит і не включає їх до розрахунку реальної річної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу (частина третя статті 9 Закону № 1734-VIII).

Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до Закону № 1734-VIII, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою статті 9 Закону № 1734-VIII.

Таким чином, Закон № 1734-VIII не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Аналогічна позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19.

При цьому, як вбачається з п. 1 кредитних договорів №501049580 від 30.07.2018 року та №501080862 від 30.10.2018р., банком було встановлено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування, а не за надання інформації з приводу виконання кредитного договору, як зазначено судом.

Як вбачається з матеріалів справи, за договорами №501049580 від 30.07.2018 року та №501080862 від 30.10.2018р. ОСОБА_1 підписав дві анкети-заяви, оферти, два додатки № 1, акцепти пропозиції на укладення угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та Паспорти споживчого кредиту, в яких було також визначено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування та її розмір, таким чином погодився з умовами кредитування, в тому числі, і з умовами про встановлення комісійної винагороди.

В офертах ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив факт отримання від банку підписаних ним акцептів, та підтвердив, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту, нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами Національного Банку України.

Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, ОСОБА_1 мав можливість не вступати у кредитні відносини із відповідачем, якщо дійсно вважав встановлення комісії несправедливою умовою, натомість позивач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його зміст без будь-яких застережень. Підписавши договір, позивач засвідчив, що погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором.

Також, після укладення договору ОСОБА_1 не скористався своїм правом на відмову від укладених договорів у встановлений Законом строк відповідно до положень ст. 15 Закону № 1734-VIII.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 тривалий час виконував умови договору, що свідчить про прийняття ним таких умов.

З позовними вимогами про визнання недійсними пункту 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року та пункту 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту, ОСОБА_1 звернувся в серпні 2021 року, тобто, майже через три роки.

Згідно з ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків.

Статтями 628, 629 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року, п. 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року про встановлення плати за обслуговування кредиту та зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачені суми в рахунок погашення основної заборгованості за кредитом.

Таким чином, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2022 року підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пункту 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року та пункту 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року, укладених між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту, та зобов`язання АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачені суми в рахунок погашення основної заборгованості за вказаними договорами, а також в частині стягнення з АТ «Альфа-Банк» в дохід держави судового збору, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частин рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Луньової Анни Геннадіївни, подану в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк», задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2022 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними пункту 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року та пункту 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року, укладених між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту, та зобов`язання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачені суми в рахунок погашення основної заборгованості за вказаними договорами, а також в частині стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» в дохід держави судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними пункту 1 кредитного договору №501049580 від 30 липня 2018 року та пункту 1 кредитного договору №501080862 від 30 жовтня 2018 року, укладених між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», про встановлення плати за обслуговування кредиту, та зобов`язання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених платежів за обслуговування кредиту та зарахувати сплачені суми в рахунок погашення основної заборгованості за вказаними договорами - відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 липня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді