1Справа № 335/3688/22 2/335/2059/2022
21 листопада 2022 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Бородіної Е.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням),
за участю представника позивача Гарбуза П.В., -
Позивач Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) у сумі 148 334,60 грн., в обґрунтування позову зазначивши наступне.
01.09.2013 року ОСОБА_1 було зараховано студенткою першого курсу Запорізького державного медичного університету та укладено угоду від 01.09.2013 року про підготовку фахівця з вищою освітою.
Згідно укладеної угоди відповідач проходила навчання за державним замовленням і прийняла на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше 3 років за місцем направлення; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання.
У 2019 році відповідач отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобула кваліфікацію лікаря.
Одночасно з отриманням диплому відповідач отримала направлення в інтернатуру до 31.06.2020 року, (після закінчення інтернатури - направлення на роботу) в державному секторі економіки до КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР (наказ № 339-о від 16.07.2019 року). Однак, закінчивши інтернатуру, 01.08.2020 року до роботи не приступила.
Отже, відповідач не відпрацювала встановлений угодою строк три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі, умови цивільно-правової угоди не виконала.
Разом з цим, позивач звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів.
Постановою КМУ «Про питання стипендіального забезпечення» від 12.07.2004 року № 882 передбачено, що стипендія виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого КМУ розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напрямку навчання, успішності стипендіата.
Відповідно до п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ від 25.12.1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, зокрема виплату стипендії.
Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь 148334, 60 грн. витрат державного бюджету з її підготовки за державним замовленням, всі судові витрати покласти на відповідача.
Ухвалою судді від 07.07.2022 року, відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з повідомленням сторін, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.
25.08.2022 року від представника відповідача - адвоката Іваниця О.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить розглядати справу без участі Відповідача та її представника.
Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач проти позову заперечує та просить у задоволенні позовних вимог про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням) відмовити у повному обсязі.
Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідач зазначає, що після закінчення навчання жодного направлення на місце відпрацювання, розподіл їй не надавалось. Отже, ОСОБА_1 не могла знати до якого саме місця роботи буде працевлаштована та з`явитися до нього, не знала строку для відповідного з`явлення. Крім того, згідно наданого позивачем Списку з розподілу випускників 2019 року вбачається, що відповідача було розподілено до КУ «Запорізьке обласне патологоанатомічне бюро» Запорізької обласної ради, до відділення № 11 м. Токмак, проте у 2020 році КУ «Запорізьке обласне патологоанатомічне бюро» Запорізької обласної ради, в тому числі і відділення № 11 м. Токмак ліквідована у 2020 році, що унеможливлює працевлаштування та подальшу роботу у ньому. Також відповідач зазначає про невідповідність типової угоди законодавству, безпідставність вимог про стягнення стипендії, оскільки стипендія не входить до вартості навчання.
07.10.2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає необґрунтованими доводи відповідача та просить позов задовольнити.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, на підставах, викладених у позові та відповіді на відзив на позовну заяву, просить суд задовольнити позов повністю.
Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, разом з відзивом на позов подали заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Запорізького державного медичного університету підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав.
Судом встановлено, що 01.09.2013 року між Запорізьким державним медичним університетом МОЗ України та студенткою ОСОБА_1 укладено та підписано типову угоду про підготовку фахівців з вищою освітою.
Відповідно до умов типової угоди, студент зобов`язується зокрема: оволодіти теоретичними знаннями та практичними навичками, що передбачені вимогами відповідних кваліфікаційних характеристик фахівця і його майбутньої професійної діяльності за спеціальністю; прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів країни вартість навчання в установленому порядку. Угода набирає чинності з моменту підписання.
30.06.2019 року відповідач ОСОБА_1 отримала диплом спеціаліста НОМЕР_1 , здобула кваліфікацію: освітньо-кваліфікаційний рівень спеціаліст; спеціальність «Лікувальна справа»; професійна кваліфікація «Лікар», що підтверджується копією Диплома спеціаліста, та направлення № 211, що підтверджується витягом з журналу реєстрації виданих дипломів.
На підставі наказу Департаменту охорони здоров`я ЗОДА № 339-О від 16.07.2019 року «Про зарахування до інтернатури ОСОБА_1 », ОСОБА_1 , випускниця Запорізького державного медичного університету 2019 року, зарахована на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «Патологічна анатомія» до КУ «Запорізьке обласне патологоанатомічне бюро» ЗОР з 01.08.2019 року по 31.07.2020 року.
Після закінчення інтернатури ОСОБА_1 підлягала переведенню на посаду лікаря-патологоанатома патологоанатомічного відділення № 11 м. Токмак КУ «Запорізьке обласне патологоанатомічне бюро» ЗОР.
Разом з цим, згідно листа КУ «Запорізьке обласне бюро СМЕ» ЗОР від 07.08.2020 року, на виконання п.6 наказу Департаменту охорони здоров`я ЗОДА від 16.07.2019 року № 339-о «Про зарахування до інтернатури ОСОБА_1 », після закінчення інтернатури направлена на подальше працевлаштування на посаду лікаря-спеціаліста зі спеціальності «Патологічна анатомія». ОСОБА_1 до роботи не приступила, не надала сертифікат лікаря спеціаліста, не проходила періодичний медичний огляд і була звільнена з посади лікаря-інтерна зі спеціальності «Патологічна анатомія» у зв`язку з закінченням терміну проходження інтернатури, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України 31.07.2020 року (наказ від 31.07.2020 року № 591-о).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.05.1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, а саме: випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, визначено: частиною другою статті 52 Закону України «Про освіту» (чинною з 23.03.1996 року по 06.09.2014 року, у тому числі на час укладення між сторонами типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2013 року), пунктом 2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23.01.1996 року № 77/96, пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» від 22.08.1996 року № 992 (була чинною на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01.09.2012 року) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.12.1997 року № 367.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) вказано, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Оскільки частина друга статті 52 Закону України «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та вищезазначені нормативно-правові акти, які передбачали обов`язок студента відпрацьовувати за направленням, були чинними, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01.09.2013 року, регулюються саме ними.
Дії особи, яка не прибула на місце працевлаштування, зазначене в направленні, чи до будь-якого іншого закладу державного сектору економіки, чи звільнилась за власним бажанням, відмовилась від виконання взятих на себе зобов`язань, передбачають правові наслідки, встановлені законом та угодою, а саме - повернення витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого ця особа здобула освіту у вищому навчальному закладі.
У той же час, відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Судом встановлено, ОСОБА_1 після закінчення інтернатури, до роботи на посаді лікаря-патологоанатома, згідно направлення на роботу МОЗ України № 211 та наказу ДОЗ ЗОДА № 339-О від 16.07.2019 року не приступила.
Таким чином, відповідачем ОСОБА_1 не було дотримано вимог законодавства України та умови цивільно-правової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою в частині зобов`язання відпрацювати встановлений угодою строк три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі.
Доводи відповідача щодо неотримання направлення, розподілу та щодо припинення КУ «Запорізьке обласне патологоанатомічне бюро», що унеможливлювало прибуття на роботу, спростовуються матеріалами справи, а саме витягом з журналу реєстрації виданих дипломів, відомостями про припинення юридичної особи 06.11.2020 року.
При цьому, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ЦК України, які регулюють договірні правовідносини і передбачають відповідальність за їх невиконання, а не положення КЗпП України.
Зазначений правовий висновок щодо застосування відповідних норм права викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23.01.2018 року (справа № 607/9099/15-ц), від 19.09.2018 року (справа № 607/3690/17), від 31.10.2018 року (справа № 607/3681/17-ц) від 15.05.2019 року (справа № 598/760/17), від 30.01.2019 року (справа № 607/3682/17), від 26.06.2019 року (справа № 607/7122/17-ц) та у пунктах 101-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01. 2021 року (справа № 607/3693/17).
Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.01.2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначила, що «якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
Велика Палата Верховного Суду вважає розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця.
На переконання Великої Палати Верховного Суду, покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах».
Крім того, в постанові від 26.01.2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків:
«…122. Отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом).
123. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання.
124. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання підлягає застосуванню відповідна норма статті 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг…».
Вказаний розрахунок, наданий позивачем, відповідачем не спростований.
Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач, отримавши у Запорізькому державному медичному університеті МОЗ України повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» після закінчення інтернатури, на роботу на посаду лікаря-спеціаліста, згідно направлення на роботу МОЗ України № 211 та наказу ДОЗ ЗОДА № 339-О від 16.07.2019 року, не прибула і добровільно умови угоди не виконує.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Запорізького державного медичного університету підлягають задоволенню у повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням у сумі 148 334 гривні 60 копійок.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який сплачений позивачем у сумі 2 481,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 76, 80, 89, 141, 142, 259, 265, 273, 274, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Запорізького державного медичного університету збитки (витрати) державного бюджету з її підготовки за державним замовленням розмірі 148 334 гривні 60 копійок та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 481 гривня 00 копійок, а всього стягнути 150 815 (сто п`ятдесят тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень 60 копійок.
Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Калюжна