Справа № 442/1208/21 Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/3559/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю прокурора Місінської М.А., представника позивача Львівської обласної державної адміністрації Смотрича Д.В., представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року у складі судді Кучаковського Ю.С. у справі за позовом заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, Державного підприємства „Дрогобицьке лісове господарство до ОСОБА_2 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки,-

встановив:

У лютому 2021 року заступник керівника Дрогобицької місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, Державного підприємства "Дрогобицьке лісове господарство» із позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки.

Вимоги обґрунтовував тим, що 01.06.2017 між ДП "Дрогобицьке лісове господарство» та фізичною особою ОСОБА_2 , на підставі розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації № 309/0/5-17 від 21.04.2017 "Про виділення лісових ділянок для довгострокового тимчасового користування» укладено договір довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017 (далі Договір).

Згідно із п. 1 Договору предметом такого є лісова ділянка загальною площею 1,5 га, яка розташована в кварталі 65, виділі 85,95 Східницького лісництва на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району, яка надана у строкове платне довгострокове тимчасове користування з метою використання корисних властивостей лісів для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей. Зазначає, що на момент передачі в користування на лісовій ділянці був розміщений табір для відпочинку (п. 3 Договору). За умовами договору ОСОБА_2 приймає у користування лісову ділянку не раніше дати підписання сторонами цього Договору у термін 10 днів та складання акта приймання-передачі лісової ділянки (п. 8 Договору). За користування земельною ділянкою орендар сплачує збір за спеціальне використання лісових ресурсів, розмір якого відповідно до розрахунку з урахуванням індексу інфляції становить 22 039,46 грн (п. 16 Договору).

При цьому, тимчасовим лісокористувачем ОСОБА_2 порушено істотні умови Договору, що в свою чергу є підставою для розірвання такого.

Так, у п. 22 Договору передбачено, що відповідач має наступні права: здійснювати господарську діяльність на лісовій ділянці з дотриманням умов цього Договору та законодавства; за погодженням із Стороною 1 в установленому порядку зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності.

Разом з цим, всупереч вказаним вимогам договору, відповідач на земельній ділянці самовільно побудувала нежитлові будівлі та виготовила технічні паспорти, видані КП ЛОР ДМБТІ та ЕО, а саме на: нежитлову будівлю літ. Г-1, загальною площею 40,10 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю літ. И-1, загальною площею 44,80 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю літ. Ї-1, загальною площею 26,40 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_3 ; нежитлову будівлю літ. 1-1, загальною площею 26,50 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю літ. Е-1, загальною площею 52,50 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_5 ; нежитлову будівлю літ. Є-3, загальною площею 205,8 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_6 ; нежитлову будівлю літ. Ж-2, загальною площею 76,40 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_7 ; нежитлову будівлю літ. Д-4, загальною площею 397 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_8 ; нежитлову будівлю літ. И-1, загальною площею 26,40 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_9 .

В подальшому, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.03.2020 у справі № 442/5556/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ДП "Дрогобицьке лісове господарство, третя особа Старокропивницька сільська рада Дрогобицького району Львівської області, про визнання права власності на вищевказані нежитлові будівлі, на яке 24.09.2020 Львівською обласною прокуратурою подано апеляційну скаргу.

Зазначає, що відповідачка не зверталася до Державної архітектурно-будівельної інспекції України з повідомленням про початок виконання будівельних робіт, дозвіл на виконання будівельних робіт не отримувала. Також, у матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази звернення ОСОБА_2 до ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та Львівської обласної державної адміністрації за отриманням згоди щодо здійснення будівництва об`єктів нерухомості та надання ними такої згоди.

З відзиву представника ДП «Дрогобицьке лісове господарство» вбачається, що орендарю наголошувалось про категоричну заборону проводити будь-які будівельні роботи та здійснювати забудову земельної ділянки. З огляду на викладене, зазначає, що вказані дії відповідачаки призвели до порушення істотних умов Договору від 01.06.2017, що згідно із п. 29 якого є підставою для його припинення (проведення Тимчасовим користувачем будь-якого будівництва, встановлення парканів та інших споруд лінійного типу без згоди постійного лісокористувача).

Стверджує, що у спірних правовідносинах встановлено порушення інтересів держави, яке полягає у користуванні відповідачем лісовою ділянкою з порушенням істотних умов Договору, що призвело до незаконних і безпідставних дій та узаконення самовільного будівництва, унеможливлює її використання за цільовим призначенням та можливого її вибуття із державної власності. Визначаючи позивача Львівську обласну державну адміністрацію місцева прокуратура виходила з ст. ст. 7, 31 Лісового кодексу України, а ДП «Дрогобицьке лісове господарство» є постійним лісокористувачем та стороною Договору довгострокового тимчасового користування лісами, на користь якої, у разі його припинення, повертається лісова ділянка. На обґрунтування підстав для представництва прокурор зазначив, що звертався із запитами на адресу позивача 1 та позивача 2 про те, чи вживаються уповноваженими органами заходи щодо відповідача шляхом подання позовних заяв про розірвання Договору та повернення лісової ділянки, що підтверджується листами від 18.11.2020 та 16.01.2021.

Як вбачається з інформації Львівської обласної державної адміністрації, остання не вживала самостійно будь-яких заходів, а обмежилась лише скеруванням відповідного листа на адресу постійного користувача ДП «Дрогобицьке лісове господарство». Згідно із інформацією ДП «Дрогобицьке лісове господарство» № 80 від 28.01.2021 підприємство з позовом про розірвання договору та повернення згаданої ділянки до суду не зверталось.

Вказані обставини вважає достатнім аргументом для підтвердження бездіяльності позивачів та обгрунтованою підставою для застосування представницьких повноважень прокурором з метою захисту порушених інтересів держави, оскільки Львівська обласна державна адміністрація та ДП «Дрогобицьке лісове господарство» позов, як ефективний спосіб захисту порушених прав, з приводу розірвання Договору та повернення лісової ділянки не заявили, що свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень протягом розумного строку, як про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

При цьому, дана позовна заява є заходом прокурорського реагування та направлена, насамперед, на захист економічних та суспільних інтересів держави, оскільки, неналежне здійснення Львівською обласною державною адміністрацією захисту інтересів держави призводить до порушення встановленого законодавством режиму використання вказаних земель, невиконання встановлених обмежень (обтяжень) лісової ділянки, здійснення самовільного будівництва на земельній ділянці, яка перебуває у державній власності.

На підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України "Про прокуратуру» прокурор просив розірвати договір довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017, укладений між ДП "Дрогобицьке лісове господарство» та ОСОБА_2 , який зареєстровано за № 96 19.07.2017 у Львівському обласному управлінні лісового та мисливського господарства; зобов`язати ОСОБА_2 повернути лісову ділянку загальною площею 1,5 га, яка розташована в кварталі 65, виділі 85, 95 Східницького лісництва на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району у володіння розпорядника земельної ділянки Львівської обласної державної адміністрації та у користування ДП «Дрогобицьке лісове господарство».

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року позов задоволено.

Розірвано договір довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017, укладений між ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та ОСОБА_2 , який зареєстровано за № 96 19.07.2017 у Львівському обласному управлінні лісового та мисливського господарства.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути лісову ділянку загальною площею 1,5 га, яка розташована в кварталі 65, виділі 85, 95 Східницького лісництва на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району у володіння розпорядника земельної ділянки Львівської обласної державної адміністрації та у користування ДП "Дрогобицьке лісове господарство».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Львівської обласної прокуратури 4540 грн судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним та ухваленим без врахування правових висновків, на які покликався її представник.

Зазначає, що на час ухвалення оскаржуваного рішення прокуратурі та суду було відомо, що на спірній земельній ділянці є власність (споруди), тому обраний спосіб захисту за будь яких умов не відновить порушеного права, оскільки обмеження права власності не допускається, а правомірність презюмується.

Покликаючись на правовий висновок касаційного суду, зазначає, що звернення прокурора в інтересах ДП «Дрогобицьке лісове господарство» не допускається, у зв`язку із забороною на здійснення прокурором представництва в суді держави в особі державних компаній.

Також, належним позивачем у справі є Міндовкілля та Кабінет Міністрів України, однак прокурор звернувся до суду в інтересах Львівської обласної державної адміністрації.

Таким чином, суд не перевірив повноваження прокурора, хоча у підготовчому судовому засіданні було подано клопотання про залишення позову без розгляду з відповідних правових підстав.

При цьому вказує, що подаючи позов в інтересах Львівської обласної державної адміністрації прокурор повинен довести, що саме ЛОДА є особою, право якої порушено, при цьому самостійно не може чи неналежно здійснює свої повноваження.

У цьому контексті покликається на відповідні правові позиції та висновки висловлені у постановах касаційної інстанції.

Стверджує, що у прокуратури відсутні правові підстави для звернення з позовом до суду в інтересах ЛОДА, оскільки остання не має жодного відношення до земельної ділянки, яка орендована відповідачкою.

Зазначаючи норми ЗК України стверджує, що виключно власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кібінету Міністрів України, Ради міністрів АРК, місцевих державних адміністрацій.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року, позов залишити без розгляду, стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна людина має можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Це право гарантується частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. При цьому, обґрунтовуючи підстави звернення з даним позовом прокурор вказав, що на момент звернення до суду Львівська обласна державна адміністрація та ДП "Дрогобицьке лісове господарство» позов, як ефективний спосіб захисту порушених прав, з приводу розірвання договору та повернення лісової ділянки не заявили, що свідчить про неналежне здійснення своїх повноважень протягом розумного строку та неналежний захист інтересів держави.

Попередньо звернувшись до ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та Львівської обласної державної адміністрації з листами стосовно вирішення питання щодо вжиття заходів представницького характеру та з врахуванням відповідних відповідей, Дрогобицька місцева прокуратура повідомила Львівську обласну державну адміністрацію та ДП «Дрогобицьке лісове господарство» про те, що заступником керівника Дрогобицької місцевої прокуратури на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» до ОСОБА_2 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017 та зобов`язання повернути лісову ділянку.

Враховуючи правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019, справа № 903/129/18, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор належним чином обґрунтував наявність підстав для захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом в межах цієї справи.

Покликаючись на норми матеріального права, яке регулює спірні правовідносини та умови договору довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017, суд зазначив, що на спірній земельній ділянці, наданій ОСОБА_2 у строкове платне довгострокове тимчасове користування, останньою побудовано нежитлові будівлі, чим порушено умови використання наданої їй в оренду земельної ділянки, зведено нежитлові приміщення без згоди ДП «Дрогобицьке лісове господарство», тобто не виконано обов`язку щодо використання лісової ділянки у порядку, визначеному Договором.

Таким чином, встановивши факт порушення умов договору довгострокового тимчасового користування лісами шляхом здійснення відповідачкою будівництва нежитлових приміщень без згоди ДП «Дрогобицьке лісове господарство», суд дійшов висновку про задоволення позову та розірвання договору врахувавши при цьому, що умови такого договору передбачені у пункті 29.

Також, посилаючись на положення ЗК України, суд відхилив доводи відповідачки про те, що Львівська обласна державна адміністрація не має відношення до земельної ділянки та вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

У рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Як зазначалося вище, позов у даній справі прокурор подав в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації та ДП „Дрогобицьке лісове господарство, оскільки позовна заява про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки зазначеними суб`єктами не подана, що, на його думку, свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів держави.

При цьому, у позові зазначено, що прокурор попередньо звернувся до ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та Львівської обласної державної адміністрації з листами стосовно вирішення питання щодо вжиття заходів представницького характеру та з врахуванням відповідних відповідей, Дрогобицька місцева прокуратура повідомила Львівську обласну державну адміністрацію та ДП «Дрогобицьке лісове господарство» про те, що заступником керівника Дрогобицької місцеві прокуратури на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підготовлено позовну заяву.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Урегульовуючи розбіжності у раніше викладених правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року по справі № 912/2385/18 уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зазначивши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Зокрема, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Підсумовуючи викладене вище, необхідно відзначити, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Натомість, не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції (ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру»).

Таким чином, абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Враховуючи наведене та не вдаючись до правової оцінки спірних правовідносин, які склались у даній справі в частині вимог заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах ДП „Дрогобицьке лісове господарство про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки, по суті таких, з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів виходить із такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2021 справа № 911/2169/20 Велика Палата відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У цій постанові вказано, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункт 26 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Також Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. пункт 27 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Абзац третій частини третьої цієї статті передбачає заборону здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

Беручи до уваги викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Слідуючи висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом «jura novit curia» (суд знає закони) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, зокрема який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансову реструктуризацію» державне підприємство - підприємство, що діє на основі державної власності, або підприємство, у статутному капіталі якого частка державної власності становить 50 і більше відсотків.

Схоже за змістом положення міститься ц ч. 2 ст. 22 ГК України, якою визначено, що суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

В свою чергу, згідно із даними безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ДП «Дрогобицьке лісове господарство», не перебуває у процесі припинення, за організаційно-правової формою, є державним підприємством.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не навів жодних мотивів щодо представництва заступником керівника Дрогобицької місцевої прокуратури інтересів ДП „Дрогобицьке лісове господарство, в контексті статусу такого, як державного підприємства (компанії) та відсутності у нього статусу органа державної влади, тобто суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанці щодо наявності у прокурора законних підстав на звернення із цим позовом до суду в інтересах держави в особі ДП „Дрогобицьке лісове господарство, оскільки такі зроблені без належного дослідження обставин дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону, у зв`язку із чим частково погоджується з доводами апеляційної скарги, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення у цій частині з одночасним залишенням відповідних вимог без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно (ч. 2 цієї статті).

Залишення заяви без розгляду є формою закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення рішення суду.

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а також порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, відтак апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення вимог прокурора в інтересах ДП „Дрогобицьке лісове господарство скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про залишення позову в інтересах державного підприємства без розгляду, що не має наслідком перерозподілу судових витрат.

В свою чергу, перевіряючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог прокурора в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, колегія суддів враховує таке.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України (частина друга статті 3 ЗК України).

Згідно із ст. 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Статтею 8 Лісового кодексу України встановлено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є орендарем лісової ділянки загальною площею 1,5 га, яка розташована в кварталі 65, виділ 85,95 Східницького лісництва на території Новокропивницької сільської ради в адміністративних межах Дрогобицького району Львівської області.

Так, у матеріалах справи наявні лист та висновки Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства щодо виділення ОСОБА_2 у довгострокове тимчасове платне користування лісової ділянки, що перебуває у постійному користуванні Східницького лісництва "ДП Дрогобицький лісгосп», а саме: квартал 65 виділи 85, 95 площею 1,5 га для рекреаційно-оздоровчих цілей (а.с. 38, 40, 43).

Згідно із листом від 30.05.2016 № 112 Старокропивницька сільська рада погодила виділення ОСОБА_2 у довгострокове тимчасове платне користування лісової ділянки, що перебуває у постійному користуванні Східницького лісництва "ДП Дрогобицький лісгосп», а саме: квартал 65 виділи 85, 95 площею 1,5 га для рекреаційно-оздоровчих цілей терміном на 15 років (а.с. 41).

В подальшому, Дрогобицька районна державна адміністрація погодила виділення ОСОБА_2 у довгострокове тимчасове платне користування лісової ділянки, що перебуває у постійному користуванні Східницького лісництва за межами с. Старий Кропивник Дрогобицького району, для рекреаційно-оздоровчих цілей терміном на 15 років (а.с. 42).

Згідно із висновком державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» від 12.04.2016 № 368 і дозволу Держлісагентства України № 02-33/1561-16 від 24.03.2016, ДП "Дрогобицький лісгосп» не заперечує щодо передачі лісової ділянки, що перебуває у постійному користуванні Східницького лісництва "ДП Дрогобицький лісгосп», а саме: квартал 65 виділи 85, 95 площею 1,5 га для рекреаційно-оздоровчих цілей у довгострокове тимчасове платне користування терміном на 15 років. Ділянка відноситься до земель державного лісового фонду і має наступну таксаційну характеристику: Кв. 65 вид 85 пл. 0,2 га, 4 Яц б (63) 1 Яцб (53) 1 Ял є 2 Бк 1 Яв + Бп, вік 63 роки, повнота 0,7, категорія рекреаційно-оздоровчі ліси, поза межами зелених зон. Кв. 65 вид 95 площа 1,3 га місце відпочинку, де знаходиться табір відпочинку. Визначено ділянку передати згідно чинного законодавства, а перед складанням договору провести винесення меж в натуру та представити бізнес-план про використання даної ділянки (а.с. 38).

Відповідно до п. 4 розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 21.04.2017 № 309/0/5-17 "Про виділення лісових ділянок для довгострокового тимчасового користування», виділено ОСОБА_2 у довгострокове тимчасове платне користування лісову ділянку площею 1,5 га, розташовану в кварталі 65, виділ 85, 95 Східницького лісництва ДП «Дрогобицьке лісове господарство» терміном на 15 років для рекреаційних цілей (а.с. 44).

Таким чином, 01.06.2017 між постійним лісокористувачем Державним підприємством «Дрогобицьке лісове господарство» та тимчасовим лісокористувачем ОСОБА_2 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісами № 7 (надалі Договір) (а.с. 15-22).

Відповідно до п. п. 1, 2, 3 Договору ДП "Дрогобицьке лісове господарство» виділяє, а ОСОБА_2 приймає у строкове платне довгострокове тимчасове користування лісову ділянку з метою використання корисних властивостей лісів для рекреаційних та культурно-оздоровчих цілей. У користування виділяється лісова ділянка загальною площею 1,5 га, яка розташована в кварталі 65, виділ 85, 95 Східницького лісництва, на території Новокропивницької сільської ради, в адміністративних межах Дрогобицького району, згідно з планом-схемою. На момент передачі в користування на лісовій ділянці розміщені такі об`єкти: табір для відпочинку.

Згідно із п. 7 Договору передача лісової ділянки не тягне за собою виникнення у ОСОБА_2 права власності на відповідну земельну лісову ділянку.

Натомість, ОСОБА_2 має такі права: здійснювати господарську діяльність на лісовій ділянці з дотриманням умов цього Договору та законодавства; за погодженням із ДП «Дрогобицьке лісове господарство» в установленому порядку зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності; отримувати продукцію і доходи від її реалізації; приступити до використання лісової ділянки у термін, визначений пунктом 9 цього Договору; отримувати від ДП "Дрогобицьке лісове господарство необхідну усну та письмову інформацію стосовно режиму та порядку використання лісової ділянки; вносити пропозиції щодо перегляду Умов цього Договору або його розірвання у випадках, передбачених цим Договором та законом; здійснювати інші права, надані законом (п. 22 Договору).

Обов`язки ОСОБА_2 визначені у п. 23 Договору, до яких зокрема належить проводити використання лісової ділянки у порядку, визначеному цим Договором та законодавством; своєчасно вносити плату за користування лісовою ділянкою; не порушувати прав інших лісокористувачів; у разі припинення договірних відносин повернути лісову ділянку ДП "Дрогобицьке лісове господарство» з урахуванням умов, визначених пунктами 14-18 цього Договору; після закінчення терміну дії Договору, а також в інших випадках припинення його дії, повернути ДП "Дрогобицьке лісове господарство» лісову ділянку протягом десяти днів із дати припинення у стані, придатному для ведення лісового господарства, виконувати інші обов`язки відповідно до законодавства.

В свою чергу судом встановлено, що відповідачка на земельній ділянці самовільно побудувала нежитлові будівлі та виготовила технічні паспорти, видані КП ЛОР ДМБТІ та ЕО, а саме на: нежитлову будівлю літ. Г-1, загальною площею 40,10 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю літ. И-1, загальною площею 44,80 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю літ. Ї-1, загальною площею 26,40 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_3 ; нежитлову будівлю літ. 1-1, загальною площею 26,50 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю літ. Е-1, загальною площею 52,50 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_5 ; нежитлову будівлю літ. Є-3, загальною площею 205,8 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_6 ; нежитлову будівлю літ. Ж-2, загальною площею 76,40 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_7 ; нежитлову будівлю літ. Д-4, загальною площею 397 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_8 ; нежитлову будівлю літ. И-1, загальною площею 26,40 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_9 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.03.2020 у справі № 442/5556/19 задоволено позов ОСОБА_2 до ДП «Дрогобицьке лісове господарство», третя особа Старокропивницька сільська рада Дрогобицького району Львівської області, про визнання права власності на вищевказані нежитлові будівлі.

Натомість, постановою Львівського апеляційного суду від 23 серпня 2022 року апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 березня 2020 року скасувано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

У вказаній постанові апеляційного суду зазначено, що на переданій у користування земельній ділянці позивачка самочинно побудувала такі нежитлові будівлі та виготовила технічні паспорти, видані КП ЛОР ДМБТІ та ЕО: нежитлову будівлю літ. Г-1, загальною площею 40,10 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю літ. И-1, загальною площею 44,80 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_2 ; нежитлову будівлю літ. Ї-1, загальною площею 26,40 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_3 ; нежитлову будівлю літ. І-1, загальною площею 26,50 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_4 ; нежитлову будівлю літ. Е-1, загальною площею 52,50 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_5 ; нежитлову будівлю літ.Є-3, загальною площею 205,8 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_6 ; нежитлову будівлю літ. Ж-2, загальною площею 76,40 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_7 ; нежитлову будівлю літ. Д-4, загальною площею 397 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_8 ; нежитлову будівлю літ. Й-1, загальною площею 26,40 кв.м., яка знаходиться на АДРЕСА_9 .

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідачкою ОСОБА_2 порушено умови використання наданої їй в оренду земельної ділянки, а саме зведено нежитлові приміщення без згоди ДП "Дрогобицьке лісове господарство», тобто не виконано обов`язку щодо використання лісової ділянки у порядку, визначеному Договором.

Колегія суддів враховує наявність відповідного судового рішення, власне у контексті доведених обставин щодо порушення відповідачкою умов договору в частині можливого використання земельної ділянки, при цьому звертає увагу, що обставини, встановлені у такому рішенні мають преюдиційне значення під час розгляду даної справи.

При цьому, 16.01.2021 Дрогобицька місцева прокуратура зверталась до Львівської обласної державної адміністрації з листом, в якому з метою вирішення питання щодо вжиття заходів представницького характеру з боку місцевої прокуратури шляхом розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017 та просила у строк до 26.01.2021 інформувати прокуратуру про те, чи вживались (чи будуть вживатись) адміністрацією заходи представницького характеру, в тому числі пред`явлення позовної заяви до ОСОБА_2 про розірвання (припинення) договору довгострокового тимчасового користування лісами у зв`язку із порушенням істотних вимог договору, а саме проведення будь-якого будівництва, встановлення парканів чи інших споруд лінійного типу без згоди лісгоспу та повернення земельної ділянки лісового фонду постійному лісокористувачу (а.с. 29-30).

Як вбачається з відповіді Львівської обласної державної адміністрації, зокрема ОСОБА_2 не зверталася до обласної державної адміністрації за погодженням зводити тимчасові будівлі, споруди та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності, відтак обласна державна адміністрація не надавала жодного погодження. Про наявність на виділеній у довгострокове тимчасове платне користування лісовій ділянці нежитлових будівель, на які рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 20.03.2020 у справі № 442/5556/19 визнано право власності, обласній державній адміністрації не було відомо. З метою повернення лісової ділянки та припинення дії договору у зв`язку з порушенням істотних умов договору, обласною державною адміністрацією скеровано листа до ДП «Дрогобицький лісгосп» (а. с. 35-36).

Що стосується доводів апелянта про те, що належним позивачем у справі є Міндовкілля та Кабінет Міністрів України, однак прокурор звернувся до суду в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У цьому, контексті колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017, який діє з 15.12.2017) не містить поняття належний чи неналежний позивач.

Згідно із ч. 4 ст. 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Так, Кабінет Міністрів України може бути позивачем та відповідачем у судах, зокрема звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення його повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Інтереси Кабінету Міністрів України у судах представляє Міністерство юстиції України, якщо інше не передбачено законами України або актами Кабінету Міністрів України (ч. 1, 2 ст. 37 ЗУ «Про Кабінет Міністрів України»).

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», що набрав чинності 27 травня 2021 року, внесено зміни до частини восьмої статті 122 ЗК України, відповідно до якої КМ України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративно-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Тобто, у зв`язку із внесенням змін до ЗК України Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27 травня 2021 року, переходом повноважень щодо розпорядження землею у спірних правовідносинах від Кабінету Міністрів України до Львівської ОДА, остання має належну правосуб`єктність та може виступати позивачем у даній справі.

Іншими словами на час ухвалення оскаржуваного рішення Львівська обласна державна адміністрація, є особою права якої порушено, оскільки з врахуванням внесених законодавцем змін у ЗК України передає, зокрема, у користування земельні ділянки із земель державної власності.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України)

Відповідно до п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Так, права тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування визначені ст. 21 ЛК України, серед яких є можливість за погодженняміз власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівліі споруди, необхідні для ведення господарської діяльності.

Як зазначалося вище, за умовами спірного договору ОСОБА_2 за погодженням із ДП «Дрогобицьке лісове господарство» мала право в установленому порядку зводити тимчасові будівлі, споруди, паркани та інші споруди лінійного типу, необхідні для ведення господарської діяльності.

Разом з цим, колегія суддів погоджується із беззаперечністю фактів про те, що відповідачка порушила умови використання наданої їй в оренду земельної ділянки, а саме звела нежитлові приміщення без згоди ДП «Дрогобицьке лісове господарство», тобто не виконано обов`язку щодо використання лісової ділянки у порядку, визначеному Договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до п. 29 спірного Договору дія такого припиняється у випадку: закінчення строку, на який його було укладено; припинення дії Договору за взаємною згодою Сторін; припинення діяльності однієї із Сторін; випадкового знищення, пошкодження лісової ділянки, що істотно перешкоджає її використанню ОСОБА_2 ; систематичного невиконання ОСОБА_2 обов`язків, що передбачені цим Договором та законом; використання лісової ділянки способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів або призводять до погіршення навколишнього природного середовища; вилучення в ДП «Дрогобицьке лісове господарство» у встановленому законом порядку земельної ділянки, на якій розташована виділена в користування ОСОБА_2 лісова ділянка; використання ОСОБА_2 лісової ділянки у цілях, не передбачених цим Договором; використання ОСОБА_2 відповідної земельної лісової ділянки не за цільовим призначенням; проведення ОСОБА_2 будь-якого будівництва, встановлення парканів чи інших споруд лінійного типу без згоди ДП «Дрогобицьке лісове господарство».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року в справі № 914/2649/17 (провадження № 12-216гс18) вказано: «те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді в силу прямої вказівки, що міститься у частині другій статті 651 ЦК України. Підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у частині другій статті 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські). Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає статті 16 ЦК України, способам, передбаченим нею (зміна чи припинення правовідношення) та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони».

Враховуючи наведене та встановлений судом факт порушення умов договору довгострокового тимчасового користування лісами, у зв`язку із здійсненням відповідачкою ОСОБА_2 будівництва нежитлових приміщень без згоди ДП «Дрогобицьке лісове господарство», що останньою не заперечується, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову прокурора поданого в інтересах держави в особі Львівської обласної адміністрації та розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017, укладеного між ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та ОСОБА_2 , який зареєстровано за № 96 19.07.2017 у Львівському обласному управлінні лісового та мисливського господарства та зобов`язання ОСОБА_2 повернути лісову ділянку загальною площею 1,5 га, яка розташована у кварталі 65, виділі 85, 95 Східницького лісництва на території Новокропивницької сільської ради Дрогобицького району у володіння розпорядника земельної ділянки Львівської обласної державної адміністрації.

Неспростовують висновки суду першої інстанції в цій частині наведені апелянтом обставини у додаткових пояснення до апеляційної скарги від 14.11.2022 про те, що на час розгляду справи судом першої інстанції змінився власник « ІНФОРМАЦІЯ_1 », оскільки 02.07.2020 ОСОБА_2 внесла до Статутного капіталу ТзОВ «ОСОННЯ КАРПАТИ» нежитлові будівлі у АДРЕСА_6 , оскільки предметом розгляду по даній справі є розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами № 7 від 01.06.2017, укладеного між ДП «Дрогобицьке лісове господарство» та ОСОБА_2 ..

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що не погоджуючись із оскаржуваним рішенням, відповідачка ОСОБА_2 покликається виключно на процесуальні порушення, які на її думку, наявні у спірних правовідносина та допушені судом першої інстанції, при цьому не наводить будь яких доводів на заперечення чи спростування матеріально-правової вимоги заяленої прокурором чи відповідних висновків суду з цього приводу.

Таким чином, оскаржуване рішення необхідно скасувати в частині задоволення вимог прокурора в інтересах ДП «Дрогобицьке лісове господарство», з одночасним залишенням позову у цій частині без розгляду та залишенням оскаржуваного рішення без змін в іншій частині, що свідчить про часткову підставність апеляційної скарги, однак відсутність підстав для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, ч. 4 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 вересня 2021 року в частині задоволення вимог заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури в інтересах Державного підприємства «Дрогобицьке лісове господарство» до ОСОБА_2 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки скасувати, позов у цій частині залишити без розгляду.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк