КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/4444/2022 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Писаної Т.А.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив:

- визнати дев`ять транзакцій щодо переказу 29.12.2018 року (з 20 години 01 хвилини до 20 години 56 хвилин) коштів на загальну суму у розмірі 20 164,45 грн. (з яких 5 368,54 грн. - власні кошти позивача та 14 795,91 грн. - кредитні кошти) з кредитної картки № НОМЕР_1 (після заміни № НОМЕР_2 ), належної ОСОБА_1 , нечинними;

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5 368,54 грн. шляхом відновлення їх на картковому рахунку;

- визнати відсутнім у Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» права вимагати від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 14 795,91 грн., які були зняті 29.12.2018 року з кредитної картки № НОМЕР_1 (після заміни № НОМЕР_2 ), належної ОСОБА_1 , та всі пов`язані із ними грошові стягнення (відсотки, пені, штрафи, комісії, тощо);

- зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» анулювати та скасувати кредит на суму 14 795,91 грн., виданий 29.12.2018 року на кредитну картку № НОМЕР_1 (після заміни № НОМЕР_2 ), належну ОСОБА_1 та всі пов`язані із ними грошові стягнення (відсотки, пені, штрафи, комісії тощо).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» існують договірні відносини, в рамках яких йому було видано банківську картку № НОМЕР_1 , що 03.01.2019 року замінена на картку № НОМЕР_2 .

29.12.2018 року щодо позивача було вчинено кримінальне правопорушення, а саме: невідомі особи викрали мобільні телефони та картку АТ КБ «ПриватБанк», з якої у подальшому було знято грошові кошти в розмірі 20 164,45 грн.

Позивач також зазначає, що в результаті вчиненого кримінального правопорушення, 29.12.2019 року о 20 год. 05 хв. він був доставлений у важкому стані без свідомості в Київську міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги за адресою: м. Київ, вулиця Братиславська, 3.

Під час перебування в реанімації з належної позивачу картки АТ КБ «ПриватБанк» були зняті кошти на загальну суму 20 164,45 грн.

30.12.2018 року дружина позивача зателефонувала на «гарячу лінію» відповідача за номером 3700 та повідомила про викрадення картки АТ КБ «ПриватБанк», що належить ОСОБА_1 , та про необхідність блокування будь-яких операцій по вищевказаній картці.

03.01.2019 року позивач звернувся у відділення АТ КБ «ПриватБанк», яке знаходиться у м. Києві по вулиці Лятошинського, буд. 4, де також повідомив банк про ситуацію із викраденням картки та про необхідність блокування картки. Співробітниками банку було запропоновану позивачу звернутися до органів Національної поліції України, а також видано нову картку. Після звернення до поліції позивачем було надано відповідні документи до банку. Також позивач письмово звертався до відповідача із заявою про надання письмової відповіді на звернення від 30.01.2019 року й припинення розсилки смс-повідомлень та здійснення дзвінків з вимогами повернути кредит та відсотки. Однак відповідач не надав жодної відповіді позивачу, продовжує нараховувати відсотки на кредит та не здійснив повернення (відновлення залишку) коштів на картці. У зв`язку із зазначеними обставинами позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначив, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивача про те, що останній невідкладно, як тільки з`явилась така можливість, повідомив відповідача про платіжні операції, які ним не виконувалися. Відповідач, незважаючи на звернення позивача із вимого про повернення його власних коштів в розмірі 5 368,54 грн, не виконав свого обов`язку, визначеного п. 8 розділу VIПостанови НБУ від 05.11.2014 №705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів».

Апелянт посилається на п. 9 розділу VIПоложення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, відповідно до змісту якого користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

В доводах апеляційної скарги позивач також зазначає про необхідність застосування у даній справі висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16, від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц, від 21 лютого 2019 року у справі № 489/1649/17 та Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Вказує, що у даній справі відсутні докази, які підтверджують, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв несанкціонованому зняттю коштів з картки.

Апелянт також звертає увагу апеляційного суду на безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні заявленого позивачем клопотання про витребування доказів, а саме документів, яки би підтверджували факт зміни 29.12.2018 пін-коду чи інших захисних відомостей/засобів щодо доступу та розпорядження платіжною карткою.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток на електронні адреси сторін, зазначені ними в матеріалах справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем порушені умови договору щодо негайного, не пізніше 15 хвилин, повідомлення банку про викрадення кредитної картки, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками; по-друге, за приписами чинного законодавства до моменту повідомлення про втрату кредитної картки ризик збитків від здійснення несанкціонованих операцій несе саме позивач.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 6.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № SAMDNWFC0, та позивач являється власником рахунку № НОМЕР_3 , відкритого в АТ КБ «ПриватБанк».

У відповідності до виписки № 27160 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 30.12.2018 року, 29.12.2018 року о 20:05 год. ОСОБА_1 був доставлений у стаціонар Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги за адресою: м. Київ, вулиця Братиславська, 3, де йому було встановлено діагноз: гостре отруєння психотропною речовиною - фенотіазіном.

03.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві із заявою про викрадення особистих речей, гаманця із грошима, картки АТ КБ «ПриватБанк» та мобільних телефонів, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення. Дана заява зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 500 від 03.01.2018 року та 04.01.2019 року слідчим Голосіївського УП ГУНП у місті Києві, інформацію про дане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується відповідною копією довідки від 04.01.2019 року та витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.01.2019 року.

31.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою-повідомленням від 30.01.2019 року, в якій зазначив про події, що мали місце 29.12.2018 року, та з вимогами про відшкодування належних йому 5 500,00 грн., які були зняті 29.12.2018 року з рахунку № НОМЕР_3 невстановленою особою, та припинення нарахування відсотків на 15 000,00 грн. кредитних коштів, які також були зняті з рахунку № НОМЕР_3 29.12.2018 року.

01.02.2019 року слідчим Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Мацюка І.В. визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0000042 від 04.01.2019 року, що підтверджується копією постанови про визнання потерпілим від 01.02.2019 року.

20.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, у якій просив надати відповідь на заяву від 30.01.2019 року та доєднати засвідчену копію постанови про визнання потерпілим до заяви від 30.01.2019 року (заява зареєстрована 20.02.2019 року за вх. №32564-ВБ).

Відповідно до частини першоїстатті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У статті 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», абзацу першого пункту 1 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» (далі - Положення № 705), користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно із статтею 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ініціатор до настання дати валютування може відкликати кошти, які до зарахування їх на рахунок отримувача або видачі в готівковій формі обліковуються в банку, що обслуговує отримувача. Документ на відкликання коштів ініціатор подає до свого банку, який того самого дня надає банку отримувача вказівку про повернення коштів. Банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, зазначеними в ній, якщо на час надходження такої вказівки вони не зараховані на рахунок отримувача, та повідомляє отримувача про відкликання коштів ініціатором.

Відповідно до статей 32.1, 32.7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Банк платника не має права на списання з рахунка платника коштів за розрахунковим документом після отримання документа на його відкликання.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченогоЗаконом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.12.2016 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDNWFC0, за умовами якого позивач являється власником кредитної картки № НОМЕР_1 , яка 03.01.2019 року була замінена на кредитну картку № НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як зазначає відповідач і не заперечує позивач, договір № SAMDNWFC0 від 06.12.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, є договором приєднання, публічна частина якого - Умови та Правила надання банківських послуг - встановлена банком та розміщена в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms.

Згідно з п. 1.1.2.1.12 Умов та Правил, які містяться на сайті відповідача https://privatbank.ua/terms, клієнт зобов`язується вживати заходів щодо запобігання втраті (викраденню) карток, стікера PayPass, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на картку і магнітну смугу, або їхньому незаконному використанню.

В п.п. 1.1.2.1.13, 1.1.2.1.13.1, 1.1.2.1.14, 1.1.2.1.21 Умов та Правил зазначено, що клієнт зобов`язується: інформувати Банк, а також правоохоронні органи про факти втрати картки, стікера PayPass, ПІНа, SIM-картки мобільного телефону або отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищезазначених випадків необхідно звернутися до відділення Банку або за телефонами 3700 (безкоштовно) по Україні, НОМЕР_4 (для дзвінків з-за кордону); у випадку оспорювання Держателем картки операцій, здійснених з використанням карток, стікеру PayPass або інформації, нанесеної на картці, Держатель картки зобов`язаний протягом тридцяти днів з моменту утримання грошових коштів з рахунка звернутися в Банк і заявити про операції, що оскаржуються, і про причини оскарження, подати письмову заяву (у разі якщо вирішення питання передбачає таку необхідність); у випадку якщо Держателю картки відомі факти про незаконне використання картки, Держатель картки зобов`язаний у триденний термін після усної заяви про втрату картки, стікера PayPass, ПІНа надати в Банк докладний виклад обставин втрати картки, стікера PayPass і/або ПІНа і відомі факти про їх незаконне використання; негайно повідомляти Банк шляхом дзвінка до Колл-центру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома Клієнту, про втрату/викрадення карти, стікера PayPass, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками (а також за рахунками 3-х осіб).

Відповідно до п. 1.1.5.14. Умов та Правил, клієнт відповідає за всі операції в повному обсязі, здійснені в підрозділах Банку, через пристрої самообслуговування, систему MobileBanking, систему Приват-24 з використанням передбачених цими Умовами засобів його ідентифікації та аутентифікації.

Пунктом 1.1.5.5. Умов та Правил передбачено, що банк не несе відповідальності у випадку, якщо інформація про рахунки Клієнта, Карту, контрольну інформацію Клієнта, відправленому в SMS-повідомленні ПІН-коді, ідентифікаторі користувача, паролях системи Приват24 або проведених Клієнтом операціях стане відомо іншим особам внаслідок несумлінного виконання Клієнтом умов їхньою зберігання і використання та/або прослуховування або перехоплення інформації у каналах зв`язку під час використання цих каналів.

Таким чином з наведеного вбачається, що за умовами договору, укладеного позивачем із АТ «Комерційний банк «ПриватБанк», позивач зобов`язаний повідомляти банк про викрадення картки, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками негайно, а саме: не пізніше 15 хвилин з моменту настання таких подій.

У даній справі встановлено, що несанкціоновані операції з платіжною картою, належною позивачу, було здійснено 29.12.2018 року, що підтверджується наданою позивачем випискою по особовому рахунку останнього.

В той же час, відповідне повідомлення до банку про викрадення карти було зроблено дружиною позивача за номером телефону 3700 лише 30.12.2018 року в період між 11 год. 00 хв. та 12 год. 00 хв.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем порушені умови договору щодо негайного, не пізніше 15 хвилин, повідомлення банку про викрадення кредитної картки, SIM-картки мобільного телефону, несанкціоновані транзакції за його рахунками; по-друге, за приписами чинного законодавства до моменту повідомлення про втрату кредитної картки ризик збитків від здійснення несанкціонованих операцій несе саме позивач.

Доводи позивача про те, що невідомі особи заволодівши майном та карткою позивача, заволоділи і його коштами з картки, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, а саме: обвинувальним вироком по справі.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

З наведеної норми вбачається, що лише вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок.

Отже, ані факт порушення кримінального провадження № № 0000042 від 04.01.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 185 КК України, ані факт визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000042 не є належним та допустимим доказом неправомірного заволодіння коштами позивача третіми особами.

Наведені у апеляційній скарзі доводи про те, що судом першої інстанції не враховані висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16, від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц, від 21 лютого 2019 року у справі № 489/1649/17 та Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16 погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості у зв`язку з тим, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт.

У справі № 127/23496/15-ц Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог Банку, встановивши, що відповідач особисто не використовував електронний платіжний засіб при здійсненні платіжних операцій 30 грудня 2014 року, банком не доведено, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, які дають змогу ініціювати платіжні операції, що дало б підстави для відповідальності користувача за проведені платіжні операції.

Верховний Суд, переглядаючи справу № 489/1649/17 погодився із рішеннями судів попередніх інстанції про задоволення позову та повернення безпідставно списаних банком грошових коштів у розмірі 98 813 грн, встановивши, що незважаючи на своєчасне повідомлення позивача про несанкціоноване списання грошових коштів, працівник відділу безпеки карткового бізнесу ПАТ «Ідея Банк» не вчинив жодних дій щодо блокування карткового рахунку, у зв`язку з чим на інші рахунки різних банків були переведені належні позивачу кошти в розмірі 98 813 грн. Відповідачем не надано доказів того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Натомість у цій справі встановлено, що банківські операції щодо зняття готівки в банкоматі та покупка товарів в ТРЦ проведені коректно, з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки та підтверджених одноразовими паролями (кодами) за кожною операцією.

Отже, у розглядуваній справі № 757/42152/19-ц та у справах № 691/699/16, № 127/23496/15-ц, № 489/1649/17 встановлені різні фактичні обставини, тому зазначені висновки Верховного Суду не може бути застосовані до цієї справи.

Також не може бути застосована до цих правовідносин наведена заявником постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, в якій викладений правовий висновок щодо застосування пунктів 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, оскільки вказане Положення втратило чинність.

Апеляційний суд також оцінює як необґрунтовані доводи позивача про безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання про витребування доказів, яке було заявлене позивачем у судовому засіданні 04.11.2020 року, що підтверджується протоколом судового засіданні (а.с. 79-82).

Відповідно до положень частин 2 та 3 ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву на позов.

Згідно ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах 2 та 3 ст.83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (ч.1 ст.120 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Звертаючись до суду з клопотанням про витребування доказів на стадії судового розгляду справи, позивачем не було обґрунтовано причин пропуску визначеного положеннями ст. 82 ЦПК України строку на його подачу. Крім того, не повідомлено причин неможливості самостійно надати витребувані докази суду.

Зазначене свідчить про відсутність процесуальних порушень при відмові судом першої інстанції в задоволенні такого клопотання. З аналогічних підстав колегія суддів апеляційного суду відмовляє в задоволенні заявленого ОСОБА_1 в апеляційній скарзі клопотання про витребування доказів.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відтак передбачені законом підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21.11.2022 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Писана Т.А.