Справа №694/1798/21 Головуючий 1 інстанція- Осаулов А.А.
Провадження № 22-ц/824/8653/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко М.В., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 30 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» про відшкодування шкоди, завданої вратою годувальника внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що 26 грудня 2018 року на автодорозі Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань на території Звенигородського району Черкаської області сталась дорожньо-транспортна пригодаза учасю автомобілів ВАЗ-211540, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок якої водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_3 і пасажир цього автомобіля ОСОБА_5 загинули на місці події. Вказана ДТП сталася з вини водія автомобіля ВАЗ, який на порушення ПДР виїхав на смугу зустрічного руху і допустив зіткнення.

Загибла пасажирка автомобіля ВАЗ ОСОБА_5 є матір`ю неповнолітньої позивачки ОСОБА_2 , опікуном якої було призначено ОСОБА_1 .

Вказувала, що цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_3 була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6275912 від 20 серпня 2018 року в межах ліміту 100000 грн. у АТ «АСК «Інго Україна». 16 грудня 2019 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 (в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ) звернулись до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування, завданого втратою годувальника, в розмірі 183704 грн. Відповідач виплатив відповідну частку моральної шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, батькам загиблої - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та її сину ОСОБА_6 , а також витрати на встановлення надгробного пам`ятника. Невиплаченими залишились розмір страхового відшкодування, яке мала отримати донька загиблої в розмірі 67014 грн. та витрати на поховання в сумі 5000 грн. Окрім того, з огляду на недотримання строків виплати страхового відшкодування з вини страховика позивачка нарахувала пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ за 101 день прострочення виплати в розмірі 3140,99 грн.

- 2 -

У зв`язку із наведеним, просила стягнути із відповідача 67014 грн. страхового відшкодування у звязку із втратою годувальника, 5000 грн. витрат на поховання, 3140,99 грн. пені та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Страхова компанія «Інго» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування шкоди, внаслідок смерті потерпілого у розмірі 33507 грн., на відшкодування пені 1461,46 грн., на відшкодування витрат на поховання 2500 грн., а всього в розмірі 37468,46 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Макух А.В.подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, стягнувши на користь позивачки страхове відшкодування по втраті годувальника у розмірі 67014 грн., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що частка малолітньої ОСОБА_2 як доньки загиблої становить 33507 грн., оскільки судом не враховано вимоги ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка вказує, що для отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника особа, має подати документ про призначення пенсії по втраті годувальника. Однак батьками загиблої в ДТП ОСОБА_5 не надано документів, які підтверджують факт призначення їм пенсії по втраті годувальника. Окрім того, відповідач виплатив сину загиблої 67014 грн. і такуж суму має отримати донька загиблої. Також із заяви, поданої до відповідача 16 грудня 2019 року від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 не вбачається, що батьки загиблої просили виплатити страхове відшкодування по втраті годувальника і така вимога відповідачу взагалі не надходила, що свідчить про наявність прав неповнолітньої ОСОБА_2 на виплату у сумі 67014 грн.

Рішення суду в частині стягнення відшкодування витрат на похованнята пені не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідач АТ «Страхова компанія «Інго» подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 75154,99 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами

- 3 -

які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року на автодорозі Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань на території Звенигородського району Черкаської області сталась дорожньо-транспортна пригодаза учасю автомобілів ВАЗ-211540, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , внаслідок якої водій автомобіля ВАЗ ОСОБА_3 і пасажир цього автомобіля ОСОБА_5 загинули на місці події.

Постановою прокурора Звенигородської окружної прокуратури Черкаської області від 31 травня 2021 року кримінальне провадження № 0000300 від 27 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_3 за ч.3 ст. 286 КК України закрито у зв`язку зі смертю підозрюваного на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України.

Вказаною постановою встановлено, що водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем ВАЗ-211540, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не впорався з керуванням, змінив напрямок руху автомобіля, виїхавши на зустрічну смугу руху де скоїв зіткнення із автомобілем «Renault», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався у зустрічному напрямку. Дії водія ОСОБА_3 не відповідали вимогам п.10.1 ПДР та дорожньої розмітки 1.1. ПДР.

Загибла пасажирка автомобіля ВАЗ ОСОБА_5 є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 , опікуном якої було призначено ОСОБА_1 .

Цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_3 була застрахована за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/6275912 від 20 серпня 2018 року в межах ліміту 100000 грн. у АТ «АСК «Інго Україна».

16 грудня 2019 року батьки загиблої ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та діти загиблої ОСОБА_6 і ОСОБА_2 звернулись до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, в розмірі 183704 грн.

Відповідач виплатив страхове відшкодування у вигляді моральної шкоди батькам загиблої та її сину ОСОБА_6 , а також виплатив сину ОСОБА_6 страхове відшкодуванняпо втраті годувальника.

Виплата страхового відшкодування по втраті годувальника ОСОБА_2 здійснена не була.

Наведені обставин підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються сторонами.

Вирішуючи спір в частині відшкодування позивачці шкоди, заподіяної смертю її матері ОСОБА_5 , суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачка має право на отримання відшкодування пропорційно своїй частці.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1166 ЦК України шкода завдана майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

- 4 -

За положеннями ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку, якщо ця особа не доведе, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Згідно ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спірні правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України (преамбула Закону).

Згідно ст.6 вказаного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст.23 цього Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.

Згідно п.27.2 ст.27 цього Закону страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до приписів ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті.

Водночас, колегія суддів не може погодитися із визначеним судом розміром відшкодування з наступних підстав.

Визначаючи розмір відшкодування, суд виходив з того, що із заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача звернулися чотири особи - батьки та двоє дітей загиблої, які мають право на отримання відшкодування пропорційно своїй частці, а відтак

- 5 -

частка позивачки становить 9 мінімальних заробітних плат (від загальних 36 мінімальних заробітних плат), встановлених законом на день настання страхового випадку, що становить 33507 грн.

Такі висновки суду не грунтуються на законі та матеріалах справи.

По-перше, суд не врахував, що батьки загиблої ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не просили страховика відшкодувати майнову шкоду, заподіяну смертю їх дочки ОСОБА_5 , не вказували, що перебували на її утриманні і документів про це не подавали, що стверджується заявою до страховика (а.с.9-11).

По-друге, суд неправильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах.

Так, пункт 27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає виплатувідшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України.

Згідно положень ч.1 ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Отже, дана норма чітко встановлює коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди у разі смерті, а саме: непрацездатні особи, які на момент смерті потерпілого перебували на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, так і дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Поняття «непрацездатні громадяни» міститься у ст.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відповідно до частин 2 та 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Аналогічні положення викладені у ст.38 Закону «Про пенсійне забезпечення», згідно якої члени сім'ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до положень ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно ч.4 ст.75 СК України особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування,

- 6 -

а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 165/325/17 Верховний Суд вказав, що особа вважається такою, яка потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про прожитковий мінімум». Під час вирішення такої категорії справ доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

У постанові від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 Верховний Суд зазначив, що повним утриманням є відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов'язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з'ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів про перебування батьків загиблої ОСОБА_5 на її утриманні, як і відсутність жодних доказів про те, що померла надавала таку допомогу своїм батькам.

З матеріалів справи вбачається, що батьки потерпілої є пенсіонерами, тобто мають статус непрацездатних, і мають свій постійний дохід у вигляді пенсії. У справі відсутні докази про те, що розмір їх пенсії є меншим від прожиткового мінімуму. Батьки проживають окремо від сім`ї загиблої.

Окрім того, в матеріалах справи міститься довідка про доходи ОСОБА_5 , згідно якої остання отримувала на посаді медсестри Шполянської районної лікарні протягом 2018 року заробіток у розмірі близько 5300 грн. на місяць, що незначно перевищувало мінімальну заробітну плату в цей період у розмірі 3723 грн.

При цьому на утриманні ОСОБА_5 було двоє неповнолітніх дітей, що у свою чергу з огляду на її заробіток очевидно та поза всяким розумним сумнівом свідчить про відсутність у останньої спроможності надавати утримання кожному з батьків, яке б перевищувало розмір їх пенсії і було постійним і основним джерелом засобів до існування.

Такі висновки про те, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, заподіяної смертю, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі, яка надавалась і була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування сформовані у ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.

Так у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі№ 127/13341/20, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю сина, Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій встановивши отримання позивачкою пенсійного забезпечення, що свідчить про можливість самостійного утримання, та відсутність належних та допустимих доказів її перебування на утриманні сина, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові про стягнення з відповідача на користь позивача одноразової виплати, пов`язаної з втратою годувальника, та стягнення по 5574,50 грн. щомісячної виплати, пов`язаної з втратою годувальника, довічно.

У постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 562/29/18, залишаючи без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, завданої смертю, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної

- 7 -

інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди позивачці з огляду на те, що вона не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту її перебування на утриманні сина, оскільки, як встановлено апеляційним судом, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, що є меншим за встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, тоді як розмір пенсії позивачки перевищував розмір прожиткового мінімуму станом на листопад 2011 року, і отримуваної пенсії їй було достатньо для забезпечення себе необхідними товарами та послугами.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 705/3172/19, залишаючи без змін судові рішення про відмову у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, Верховний Суд зазначив, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди правильно виходили з того, що позивачка не довела належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, так і те, що син надавав їй таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Для отримання страхового відшкодування у зв'язку зі смертю годувальника позивачці необхідно було надати страховику наступні документи: оригінал довідки про стан сім`ї за життя загиблого, оригінал довідки про доходи загиблого за дванадцять місяців до ДТП, довідку про призначення утриманцю пенсії у зв`язку з втратою годувальника. Проте, позивачка не надала відповідачу всіх необхідних для виплати страхового відшкодування документів. Разом з тим, сам факт пенсійного віку позивачки та проживання її однією сім`єю з сином не підтверджує обставин, що вона перебувала на утриманні останнього. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів про те, що вона перебувала на утриманні свого сина та має дохід менший від встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а також, що допомога померлого була основним та постійним джерелом її існування.

Суд наведеного не врахував, невірно визначив коло осіб, які мають право на відшкодування після смерті ОСОБА_5 , що у свою чергу потягло невірне визначення розміру відшкодування, на яке має право позивачка.

При цьому посилання суду в рішенні на постанову Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 752/4605/19 на підтвердження правильності своїх висновків, не є релевантними, оскільки суд фактично вихопив з тексту постанови одне речення, не врахувавши зміст даної постанови вцілому, який не тільки не узгоджується із висновками суду в даній справі, що переглядається в апеляційному порядку, а взагалі спростовує їх та відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Так у справі № 752/4605/19, залишаючи без змін судові рішення про відмову у позові дружини до страховика ПрАТ «СК «Вусо» про відшкодування шкоди, завданої смертю чоловіка (годувальника), Верховний Суд зазначив: «…При цьому, факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Судами встановлено, що позивака та її померлий чоловік знаходилися на обліку в ГУ Пенсійного фонду України в м.Києві (Солом`янський район) та отримували пенсію за віком у розмірі 1733,12 грн. (чоловік), 1440,86 грн. (позивачка), що підтверджується довідками ГУ Пенсійного фонду України в м.Києві.Таким чином, відмовляючи у задоволенні первісного позову позивачки, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про безпідставність заявлених нею позовних вимог про стягнення страхового відшкодування у порядку ст.1200 ЦК України та п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки позивачка належними та допустимими доказами не довела, що перебувала на утриманні померлого чоловіка, який був пенсіонером та отримував пенсію в силу досягнення пенсійного віку та можливість його утримувати позивачку. При цьому, співвідношення розміру допомоги, яку вона могла отримувати від чоловіка (1733,12 грн.), та розмір її власної пенсії (1440,86 грн.) не свідчить

- 8 -

про те, що допомога з боку померлого була основним і постійним джерелом існування для позивачки».

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає зміні.

Апеляційним судом встановлено, що особами, які відповідно до положень п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.1200 ЦК України перебували на утриманні загилої ОСОБА_5 і мають право на отримання відшкодування шкоди, заподіяної смертю матері, рівними частинами, єнеповнолітні діти загиблої ОСОБА_6 і ОСОБА_2 .

З урахуванням встановлених по справі обставин, колегія суддів стягує на користь позивачки із страховика відшкодування шкоди, заподіяної смертю матері ОСОБА_5 , у розмірі67014 грн, що є її часткою від встановленого законом розміру.

Доводи відзиву АТ «Страхова компанія «Інго» про те, що батьки загиблої - ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мають право на отримання відшкодування як особи, які перебували на утриманні загиблої, не знайшли свого підтвердження з викладених вище підстав.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що посилаючись на вказані обставини щодо права батьків на утримання від загиблої і необхідності врахування їх частки, відповідач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що батьки загиблої ОСОБА_5 перебували на її утриманні, що остання була спроможна надати кожному з батьків матеріальне утримання, яке перевищувало їх пенсію і було постійним і основним джерелом засобів до існування.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною

- 9 -

позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , задоволити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 30 травня 2022 року в частині розміру відшкодування шкоди змінити, стягнувши із Акціонерного товариства «Страхова компанія «Інго» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, у розмірі 67014 гривень.

В іншій частині щодо стягнення пені та витрат на поховання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: