Справа № 465/3405/21 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/1813/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

при секретарі Колич Х.Б.

з участю представника відповідача Глодан І.М., представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно», третя особа: Генеральний директор ПП Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно» Яринич У.І. про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Франківського районного суду м.Львова з позовом до Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно», третя особа: генеральний директор ПП «Медичний центр «Інтерсоно» ОСОБА_3 , у якому просила суд визнати протиправним та скасувати наказ генерального директора ПП «Медичний центр «Інтерсоно» Яринич У.І. №180-К від 27 квітня 2021 року про звільнення; поновити її на посаді керівника групи по роботі з ключовими клієнтами відділу міжнародних співпраць ПП «Медичний центр «Інтерсоно» або у разі відсутності такої посади на іншій рівнозначній посаді; стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день поновлення на роботі з вирахуванням відповідних загальнообов`язкових внесків і платежів.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що у ПП «Медичний центр «Інтерсоно» позивачка працює з 2004 року, а з 01 березня 2019 року обіймала посаду керівника групи по роботі з ключовими клієнтами відділу міжнародних співпраць. 25 лютого 2021 року позивачці було вручено попередження та копія наказу №73-К, відповідно до якого повідомлено про скорочення займаної нею посади. У вказаному попередженні зазначено, що вільні вакансії відсутні. 27 квітня 2021 року її було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивачка вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки всупереч наявності вакантних посад, які існували, як на момент вручення попередження, протягом двомісячного терміну та на момент звільнення, позивачці повідомили, що вакантних посад не має. Вважає, що скорочення відбулося лише її посади навмисно. На підставі вищевикладеного, просила позов задоволити.

Також позивачка зазначила, що від подальшої роботи не відмовлялась, більше того, під час ознайомлення із попередженням та наказом №73-К від 25 лютого 2021 року, повідомила роботодавця про своє бажання продовжувати роботу на іншій посаді.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно», третя особа: Генеральний директор ПП Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно», про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу- задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального директора ПП «Медичний цент «Інтерсоно» Яринич У.І. №180-К від 27 квітня 2021 року про звільнення ОСОБА_2 .

Поновлено ОСОБА_2 на посаді керівника групи по роботі з ключовими клієнтами відділу міжнародних співпраць ПП «Медичний центр «Інтерсоно» або, у разі відсутності такої посади на рівноцінну.

Стягнуто з ПП «Медичний центр «Інтерсоно» на користь ОСОБА_2 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 28.04.2021 року по 23.06.2022 року у розмірі 509 469,1 грн.

Стягнуто з ПП «Медичний центр «Інтерсоно» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду оскаржив представник Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно».

Вважає рішення суду незаконним. Зазначає, у зв`язку із виробничою необхідністю було розроблено новий штатний розпис, в результаті чого керівництвом було прийнято рішення про відсутність необхідності у наявності у ПП «Медичний центр «Інтерсоно» групи по роботі з ключовими клієнтами відділу міжнародних співпраць, а відтак відпала необхідність у керівнику групи по роботі з ключовими клієнтами відділу міжнародних співпраць, яку обіймала позивач ОСОБА_2 .

Звертає увагу, що у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України, скорочення чисельності або штату може бути самостійними причинами звільнення, оскільки питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників входить до компетенції власника. За наведеного, вважає оскарження працівниками рішень про визначення структури підприємства неналежним способом захисту.

Окрім цього, зазначає, що процедура звільнення позивачки була дотримана у відповідності до законодавства, враховуючи, що попередження про звільнення та копія такого наказу надавалась для ознайомлення з дотриманням 2-місячного строку, та виплачена вихідна допомога та компенсація. Враховуючи, що факту порушення процедури звільнення позивачки відповідачем судом не встановлено, відтак підстава для поновлення на роботі позивача відсутня.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач приймав нових працівників на аналогічні посади, які обіймав позивач. Долучені позивачем до позовної заяви публікації на інтернет-ресурсах не можуть виступати належним доказом незаконності звільнення позивача, як і доказовості працевлаштування нових працівників на посади аналогічні посаді, яку обіймав позивач.

Зазначає, що з огляду на кваліфікацію позивачки та втрату чинності її атестаційного посвідчення, роботодавець не міг їй запропонувати вакантних посад, які були наявними, та які б відповідали професії, спеціальності та освітній кваліфікації позивачки.

Вважає, що жодних порушень зі сторони ПП «Медичний центр «Інтерсоно» вимог ст.49-2 КЗпП України допущено не було.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» міститься роз`яснення про те, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з предмета даного спору, а саме: встановлення законності чи незаконності звільнення позивачки з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, саме на відповідача покладається обов`язок доведення суду належними, допустимими та достовірними доказами факту наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема - ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату її працівників; додержання роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; факту відмови позивачки від переведення на іншу роботу або того, що роботодавець не мав можливості перевести позивачку за її згодою на іншу роботу, а також того факту, що позивачка не користувалася переважним правом на залишення на роботі та що вона попереджалась за 2 місяці про наступне вивільнення.

У пункті «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року також міститься положення про те, що тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи та належним чином встановлено судом першої інстанції, 25 лютого 2021 року ОСОБА_2 було вручено попередження та ознайомлено із наказом №73-К, відповідно до якого повідомлено про скорочення займаної нею посади.

Судом також встановлено, що позивачці повідомлено, що вільні вакансії відсутні. Разом з тим, дане твердження суперечить інформації, що надана відповідачем на вимогу Франківського районного суду м. Львова (ухвала від 04 жовтня 2021 року). Зокрема, встановлено, що за період з 25 лютого 2021 року по 27 квітня 2021 року відповідачем прийнято на роботу 41 працівник на 48 посад. Відповідно, ці посади були вакантними, а роботодавець не виконав вищезгаданих вимог щодо пропозиції вакантних посад.

Суд критично ставиться до тверджень представника скаржника, що позивачці «усно» пропонувались певні ваканції, зокрема, «водій автотранспортних засобів» та «сестри медичної», однак, позивачка, начебто, відмовилась від них, оскільки посада «водій автотранспортних засобів» передбачала тривалі відрядження, а щодо посади «сестри медичної» - відмовилась поновлювати атестаційне посвідчення.

Крім того, скаржником не обгрунтовано як перевірялась та яким критеріям не відповідала позивач, наприклад, щодо таких вакансій, як «діловод», «реєстратор медичний», «менеджер з маркетингу».

Відповідно, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відповідач у своїх поясненнях наводить підстави неможливості прийняття позивачки на вакантні посади, які існували згідно наданого штатного розпису, однак, всупереч вимог трудового законодавства не підтверджує такі твердження жодними належними, достовірними та допустимими доказами.

Так, у Постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, зазначено, що, обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України, роботодавець вважається таким, що виконав свій обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Така ж думка висвітлена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №813/5500/14.

Суд повторно звертає увагу на те, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок доведення правомірного звільнення особи з роботи.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами факту скорочення чисельності або штату працівників, а також те, що роботодавець не мав можливості перевести позивачку на іншу роботу на підприємстві, так само, як не спростовано доводів позивачки про порушення відповідачем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Окрім цього, скаржник при зверненні з апеляційною скаргою не наводить доводів щодо неправильності здійсненого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а колегія суддів не знаходить підстав вважає, що здійснений позивачем розрахунок не відповідає дійсним обставинам справ і здійснений з порушенням норм матеріального права.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно»жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Медичний центр «Інтерсоно» - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.О. Шеремета

Р.П. Цяцяк