ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8203/22 Справа № 243/9373/21 Суддя у 1-й інстанції - Пронін С.Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гладиш К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 243/9373/21 за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Проніна С.Г., повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Державної казначейської служби України, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 20 червня 2018 року слідчим Слов`янського ВП ГУНП в Донецькій області Сімейко Ю.В. йому (позивачу) було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України. Повідомлення про підозру було узгоджено з прокурором Слов`янської місцевої прокуратури Уздемір М.М.

10 серпня 2018 року слідчим ОСОБА_2 йому було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України на ч.2 ст.367 КК України. 17 серпня 2018 року обвинувальний акт відносно нього було направлено до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2019 року його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, та призначене покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, та на підставі ст.ст.75, 76 КК України, його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки. На вказаний вирок суду ним було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2019 року було скасовано, та кримінальне провадження відносно нього було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2020 року його було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та виправдано. На вказаний вирок суду Слов`янською місцевою прокуратурою було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 22 березня 2021 року дану апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2020 року залишено без змін.

Таким чином позивач зазначає, що він протягом тривалого часу, в період червня 2018 року по березень 2021 року, безпідставно перебував під слідством та судом. Крім того, вказав, що слідчий і прокурор, у зв`язку з тим, що він свою вину в інкримінованому йому злочині не визнавав, оказували на нього психологічний тиск, намагаючись змусити його зізнатися у вчиненні злочину, який він не вчиняв, також надавали недостовірну інформацію про його причетність до вчинення злочину за місцем його роботи та проживання, направляли різного змісту запити, в яких також повідомляли про його причетність до вчинення корупційного злочину. Вважає, що під час незаконного перебування під слідством та судом, йому було завдано моральних страждань, що призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації звичок та бажань, припинення стосунків з оточуючими людьми внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, необхідністю зміни місця роботи та місця проживання, та інших негативних наслідків морального характеру, що обумовлюються конкретними обставинами справи. На момент незаконного притягнення його (позивача) до кримінальної відповідальності, він перебував на керівній посаді, мав широке коло знайомих, друзів та товаришів, однак після того, як його звинуватили у вчиненні корупційного злочину і це стало відомо за місцем його проживання та місцем його роботи, багато хто змінив своє ставлення до нього, та з ним перестали спілкуватися більшість знайомих та друзів. Крім того, він самостійно виховував неповнолітню доньку, яка проживала разом із ним, та розповсюдження відомостей про притягнення його до кримінальної відповідальності також негативно вплинуло і на доньку, з якою також перестали спілкуватися багато знайомих. Все це гнітюче діяло на його моральний та психологічний стан. На протязі часу досудового розслідування та судового розгляду справи, більше 30 разів, він викликався до слідчого, прокурора та суду, а після скасування вироку йому знову довелося більше 30 разів з`являтися до суду. У зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності він був змушений змінити місце роботи та місце проживання, а прибуття до судів завдало йому значне матеріальне навантаження та значних додаткових транспортних витрат. При вирішенні розміру заподіяної йому шкоди просив суд прийняти до уваги конкретні обставини справи, а саме те, що його звинувачували спочатку у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, а в подальшому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Згідно ст.12 КК України склад кримінальних правопорушень віднесений до тяжкого та середньої тяжкості категорії злочинів, а враховуючи, що він ніколи не лише не притягувався до кримінальної відповідальності, а взагалі є законослухняною людиною, це також сприяло посиленню морального тиску на нього та в результаті посиленню моральних страждань він став відчувати проблеми зі станом здоров`я, постійно відчував розлади свого морального стану, перестав нормально спати, став відчувати непокій. Отже, враховуючи положення п.9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до якого, крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових витрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, а отже оцінює спричинену йому моральну шкоду в сумі 300000 гривень.

Крім цього, вказав що ним було витрачені кошти на оплату юридичної допомоги адвоката Овчаренко О.О. під час досудового розслідування та в судах першої та апеляційної інстанцій, а також під час слухання даного позову в загальній сумі 57000 гривень. Просив суд стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку, на його користь грошові кошти в розмірі 300000 гривень завданої моральної шкоди, 57000 гривень витрати на професійну правничу допомогу, а всього 357000 гривень.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2021 року позовні вимоги частково задоволені: стягнуто з Державного Бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та судуна користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 198457 гривень 88 копійок завданої моральної шкоди та 57000 гривень 00 копійок сплачені ним на професійну правничу допомогу, а всього 255457 гривень 88 копійок.В задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, відповідач, Головне управління національної поліції в Донецькій області, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.Дана апеляційна скарга надійшла на адресу Донецького апеляційного суду.

Відповідно доУказу Президента України«Про введення воєнного стану в Україні»№ 64/2022 від 24лютого2022року у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 40/0/9-22 від 22 липня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» відповідно до ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Донецького апеляційного суду на Дніпровський апеляційний суд.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що судом, враховуючи обставини справи, правомірно зменшено розмірморальної шкоди, заявлений позивачем та визначено його у відповідності до вимогзаконодавства.ГУНП в області не заперечує факт того, що у позивача наявне право навідшкодування шкоди, відповідно до норм Закону України «Про порядоквідшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, щоздійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування,прокуратури і суду» та Положення про застосування Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданоїнезаконними діямиорганів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженогоспільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури Українита Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41 (далі - Положення).Однак, суд першої інстанції не взяв доуваги те, що положення ст.12 Закону визначають, що розмір відшкодовуваноїшкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, якийорган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з днязвернення громадянинавизначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, прощо виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом прирозгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені діїпровадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеноюпостановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно доположеньцивільного процесуального законодавстваможе оскаржитипостанову до суду, а ухвалу суду- до суду вищої інстанції в апеляційномупорядку. У спірних правовідносинах, позивач не дотримався порядку, визначеногостаттею 12 Закону, а одразу звернувся до суду із позовною заявою, тому цей позов є передчасним. Крім того, відповідачем встановлено, що 13.09.2021 Верховний Суд колегієюсуддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду відкрито касаційнепровадження у справі №243/7977/18 за касаційною скаргою прокурора на вирокСлов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03.03.2020 та ухвалуДонецького апеляційного суду від 22.03.2021.Таким чином, виправдувальний вирок відносно позивача хоч і набрав законної сили, однак це рішення не є остаточним, у зв`язку із його касаційним переглядом.

Щодо вимоги про стягнення коштів,сплачених за професійну правничу допомогу, яка була задоволена у повному обсязі,то відповідачу не було надано копію договору на надання правової допомоги від 20.06.2018, який є першочерговим доказом, що надає змоги підтвердити або спростовують факт понесення позивачем витрат, тому його відсутність увідповідача, позбавила останнього можливості ознайомитись із його змістом танадати свої заперечення. Судом, при винесенні рішення було врахованодокази понесення витрат - Акти у яких відсутній детальний опис наданих робіт. Інформація,загальний перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не можевважатись тим розрахунком (детальним описом наданих послуг) виконанихадвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному виду послуг. У своючергу, подання детального опису наданих послуг є обов`язковою умовою длястягнення витрат на професійну правничу допомогу.Крім того, відповідно до Актів, договір від 20.06.2018 укладено про наданняправової допомоги під час проведення досудового розслідування укримінальному провадженні № 0000062.У свою чергу, відповідно до відомостей із Актів, адвокатом надаваласьправнича допомога на підставі цього ж договору не тільки під час досудовогорозслідування, а також під час судового розгляду.Також, у якості доказів понесення витрат, додано Акт від 25.08.2021 наданняюридичних (адвокатських) послуг та Акт здійснення розрахунку.Відповідно до змісту цих Актів, вони складені на підставі того самогодоговору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 20.06.2018, однаквже не в рамках представництва у кримінальному провадженні, а в рамкахпредставництва у цивільній справі.Отже вказані акти не є належними та допустимими доказами понесення витратна правничу допомогу.За таких підстав, рішення суду про задоволення цієї позовної вимоги невідповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду, яке проводилось в режимі відео конференції, представник відповідача Донецької обласної прокуратури не заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Донецької обласної прокуратури, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2018 року о 10 годині 25 хвилин слідчим Слов`янського відділу поліціїГоловного управлінняНаціональної поліціївДонецькійобластіСімейко Ю.В. у кримінальному провадженні №0000062 від 19 квітня 2018 року, ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України.

10 серпня 2018 року слідчим, ОСОБА_1 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України на ч.2 ст.367 КК України.

Згідно вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2019 року у справі №243/7977/18 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, та призначене покарання у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, та на підставі ст.ст.75, 76 КК України, його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року у справі №243/7977/18, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 липня 2019 року було скасовано, та кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2020 року у справі №243/7977/18 ОСОБА_1 було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та виправдано на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України не доведеність в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення передбаченого вказаною статтею КК України.

Ухвалою Донецькогоапеляційного судувід 22березня 2021 року у справі№243/7977/18апеляційну скаргу прокурора Слов`янської місцевої прокуратури Донецької області Уздемир М.М. було залишено без задоволення, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2020 року, залишено без змін.

Прокурором, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, було подано касаційну скаргу на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 22 березня 2021 року у справі №243/7977/18, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000062, за обвинуваченням ОСОБА_1 . Касаційне провадження було відкрито ухвалою ККС ВС від 13 вересня 2021 року. Справа на даний момент не розглянута.

Мотивуючи заподіяну шкоду позивач зазначив, що йому заподіяно моральні страждання, що призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації звичок та бажань, припинення стосунків з оточуючими людьми внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності, необхідністю зміни місця роботи та місця проживання. Також вказав, що на момент незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності він перебував на керівній посаді, мав широке коло знайомих, друзів та товаришів, однак після того, як його звинуватили у вчиненні корупційного злочину і це стало відомо за місцем його проживання та місцем його роботи, багато хто змінив своє ставлення до нього, та перестали спілкуватися більшість знайомих та друзів. На протязі часу досудового розслідування та судового розгляду справи, більше 30 разів він викликався до слідчого, прокурора та суду, а після скасування вироку, йому знову довелося більше 30 разів з`являтися до суду. У зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності він був (позивач) змушений змінити місце роботи та місце проживання, а прибуття до судів завдало йому значне матеріальне навантаження та значних додаткових транспортних витрат, та взагалі тривалий судовий процес негативно вплинув на його репутацію.

Суд задовольняючи позовні вимоги, виходив з доведеності факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження та розгляду кримінального провадження, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зав`язків.

Визначаючи суму матеріальної компенсації моральних страждань позивача суд, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості,з зазначенням в рішенні відповідного розрахунку, зменшив суму компенсації моральної шкоди з заявлених позивачем 300000 грн. до 198457,88 грн., які і стягнув на користь позивача.

Щодо витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, проаналізувавши надані позивачем докази надання такої допомоги і розрахунку її вартості (57000 грн.), прийшов до висновку про те, що вказані вимоги знайшли своє підтвердження в суді, а тому підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду та зазначає наступне.

Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

В частинах 1, 2, 7 ст.1176 ЦК України закріплено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону встановлено, що відповідно до положень цього Законупідлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші підстави, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.5 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтями 3, 4 Закону визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

В п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно із правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому при вирішенні цього питання необхідно виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 2 Закону, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів є підставою для виникнення права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом.

За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та надані докази і прийшов до правильного висновку, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, оскільки порушення та розгляд кримінального провадження призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків позивача.

Також апеляційний суд погоджується з наданим судом першої інстанції розрахунком моральної шкоди, т.я. він зроблений з урахуванням вищезазначених вимог закону, ЗаконуУкраїни «Про державний бюджет на 2021 рік» (час розгляду справи), яким встановлено мінімальну заробітну плату- 6 000 гривень, врахуванням періодузнаходження позивача під слідством та судом, а саме з 20 червня 2018 року - момент вручення останньому повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, по 22 березня 2021 року - дата винесення ухвали Донецьким апеляційним судом, якою залишено виправдувальний вирок без змін. Тому сума, яка підлягає до стягнення на користь позивача складає 198457,88 гривень. Зазначений розрахунок не спростований сторонами.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що позивачем було порушено порядок, визначений ст.12 Закону, внаслідок чого позов є передчасним, то апеляційний суд зазначає, що оскільки Закон № 266/94-ВРне містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Отже, за захистом свого порушеного права позивач правомірно звернувся у порядку цивільного судочинства із позовом про відшкодування шкоди.

Зазначене відповідає позиції КЦС ВС у постанові від 01 червня 2022 року, справа № 607/11828/17, ВП ВС в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Щодо доводу про відкриття касаційного провадження у справі №243/7977/18, то апеляційний суд зазначає, що у даному випадку ця обставина не має правового значення, оскільки виправдувальний вирок не є скасованим та набрав законної сили.

Щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 57000 грн. апеляційний суд зазначає наступне.

Розподіл процесуальних витрат у кримінальному процесі врегульований у Главі 8 КПК України, в якій визначений обов`язок обвинуваченого щодо понесення витрат, пов`язаних з оплатою захисника. Чинним на момент виникнення спірних правовідносин кримінальним процесуальним законом встановлено можливість стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат, зокрема, в разі ухвалення обвинувального вироку. При цьому відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених обвинуваченим (підсудним) нормами КПК України не передбачено.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) судові витрати, інші витрати, сплачені громадянином, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Висновок щодо можливості вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених підсудним у кримінальному провадженні, міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 07 лютого 2022 року в справі № 336/3604/20 (провадження № 61-13843св21), в якій зазначено, що підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу може бути лише відсутність документального підтвердження таких витрат та їх розрахунку.

В постанові ВП ВС від 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19 зроблено висновок, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу…В цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін».

Позивачем на підтвердження вказаних вимог долучено до матеріалів справи договір про надання юридичних (адвокатських) послуг від 20.06.2018 з якого слідує, що адвокат Овчаренко О.О., який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 4137, надавав правову допомогу ОСОБА_1 та здійснював його захист. При цьому у договорі зазначено, що адвокат зобов`язується надавати юридичну допомогу як в органах досудового розслідування , так і в судах всіх рівнів та категорій України.

За таких обставин у суду першої інстанції були достатні правові підстави для відшкодування витрат на правову допомогу, понесених у межах розгляду кримінальної справи, який завершився постановленням виправдувального вироку, що пред`явлені до стягнення по справі в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зокрема позивачем надані акти надання юридичних (адвокатських) послуг Ковальову Д.М. від 20.06.2018, 18.08.2018, 05.07.2019, 21.11.2019, 04.03.2020, 25.08.2021 під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000062 від 19 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, під час слухання даного кримінального провадження в суді та під час слухання цивільної справи за даним позовом, а також акти здійснення розрахунку за надані юридичні (адвокатські) послуги за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 20.06.2018, між адвокатом Овчаренко О.О. та Ковальовим Д.М., що підтверджують витрати на оплату послуг адвоката на загальну суму 57000 гривень. При цьому апеляційний суд зазначає, що акти, надані позивачем містять опис робіт, час,протягом якого вони виконувались, та окрему вартість робіт, підтвердження їх оплати, тобто є належними доказами понесених позивачем витрат на правову допомогу, у тому числі при розгляді кримінального провадження.

Апеляційний суд погоджується з оцінкою суду першої інстанції доведеності факту надання позивачу правової допомоги у розмірі 57000грн.

На переконання колегії суддів суду апеляційної інстанції висновки суду в оскаржуваному рішенні щодо заявлених позовних вимог є законними та обґрунтованими, такими що ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи.

Разом з тим колегія зазначає, що в резолютивній частині судового рішення судом першої інстанції допущено певну неточність, що підлягає корегуванню. Зокрема суд зазначив: «стягнути з Державного Бюджету України, шляхом списання коштів у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України…., спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та судуна користь ОСОБА_1 ….».

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Це узгоджується з висновками суду касаційної інстанції викладених зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) де зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) Верховний Суд зробив висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку. Тому резолютивну частині ухвали суду першої інстанції слід змінити».

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, тому абзац другий резолютивної частини рішення слід викласти в редакції даної постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини у редакції даної постанови.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції фактично змінено резолютивну частину оскаржуваного рішення, з інших підстав, ніж вказані в доводах скарги, то підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 листопада 2021 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) грошові кошти в розмірі 198457 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста п`ятдесят сім) гривень 88 копійок завданої моральної шкоди та 57000 (п`ятдесят сім тисяч) гривень 00 копійок сплачені на професійну правничу допомогу».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий суддя О.В. Агєєв