Провадження №22-ц/824/8965/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2022 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 19 жовтня 2016 року позивач надала відповідачу у позику 47 000 доларів США строком до 01 вересня 2017 року. Проте, відповідач не виконав свої зобов`язання.

У зв`язку з вищевикладеним просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 47 000 доларів США, що еквівалентно 1 175 975, 48 грн. станом та день звернення до суду, 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України у розмірі 69 380, 02 грн., а всього 1 245 355, 70 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року позов задоволено.

У червні 2021 року ОСОБА_1 направив до суду заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначив, щооскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд заочне рішення суду першої інстанціїскасувати та ухвалити нове рушення про відмову у задоволенні позову.

26.09.2022 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

17.10.2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Пушкарського С.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування такого клопотання адвокат посилався на військові дії, які відбулися 10.10.2022 року і 17.10.2022 року, постійну повітряну тривогу, що унеможливлює прибуття адвоката в судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст.. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. В той же час, чинним законодавством передбачена необхідність розгляду справи в передбачені законом строки. Безпідставне затягування розгляду справи є недопустимим.

Апеляційне провадження у даній справі було відкрито 08.09.2022 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.09.2022 року справу було призначено до розгляду на 20.10.2022 року, тобто за місяць від дати призначення. За таких умов обидві сторони по справі мали достатньо часу, щоб організувати можливість прибуття в судове засідання. Крім того, розгляд справи, в тому числі даної, в Київському апеляційному суді під час повітряної тривоги або інших небезпечних ситуацій не проводиться, а приміщення суду обладнане відповідним сховищем. Саме ж по собі посилання на гіпотетичну небезпеку не може вважатися належним обґрунтуванням для відкладення розгляду справи.

Окремо звертає апеляційний суд увагу і на те, що окрім адвоката, до суду не з`явився і сам відповідач по справі, при цьому про поважність причин неприбуття не повідомив.

Зважаючи на усе вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для відкладення слухання справи.

20.10.2022 року до Київського апеляційного суду від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи та участь у наступному судовому засіданні в режимі відео конференції. В обґрунтування клопотання адвокат зазначав про його зайнятість у іншому судовому засіданні, а також територіальним розташуванням позивача та його представника у м. Дніпро. На підтвердження своїх таких тверджень представник надав копію ухвали суду про призначення розгляду справи в іншому суді. В той же час, яке відношення до розгляду зазначеної справи має саме цей представник, до клопотання долучено не було. У зв`язку із зазначеним, апеляційний суд позбавлений можливості вважати, що у вищевказаному (іншому) судовому засіданні має брати участь саме адвокат Пихтін К.В., відтак клопотання не підлягає до задоволення.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бутизаконним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 19 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача ОСОБА_2 47 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2017 р., про що видав позивачу власноручно написану розписку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог та відсутності належних та допустимих доказів повернення позикодавцю вказаних в розписці грошових коштів.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Свою незгоду з ухваленим рішенням апелянт обґрунтовував тим, що з його точки зору суд першої інстанції не взяв до уваги того, що представлена до суду розписка не підтверджує факт укладення договору позики, оскільки в ній відсутні відомості про передачу позичальнику грошових коштів та встановлення обов`язку боржника по поверненню таких коштів.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими доводами апелянта.

В своїй апеляційній скарзі апелянт цілком вірно посилався на правові позиції, висловлені рядом рішень Верховного Суду. Зокрема, в постанові від 17.12.2020 року у справі №445/2368/18 вказано, що відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.»

У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Не зважаючи на вірне зазначення правових норм і правових позицій, які мають використовуватись при вирішенні даних правовідносин, апелянт робить з них неналежні висновки, зокрема щодо непідтвердження наявною у справі розпискою факту передачі коштів та обов`язку їх повернення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду, висловленою, зокрема у справах №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц, 757/42182/19-ц.

За таких умов, наявність у позивача оригіналу розписки, що не заперечувалося сторонами по справі, свідчить про факт надання кредитних коштів боржнику. В свою чергу дана обставина спростовує позицію апелянта щодо не доведення факту передачі коштів в борг.

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з доводами апелянта щодо відсутності встановлення в розписці обов`язку повернення спірних коштів. Використана в розписці мовно-синтаксична конструкція: «…беру… на строк до 01.09.2017 року» з точки зору суду посвідчує термін, до якого сторона отримала в користування кошти, відтак з настанням якого має їх повернути.

З огляду на вищевказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, відтак підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько