КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9895/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення пені,-

встановив:

У листопаді 2020 року адвокат Дугінов Д.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про захист прав споживачів та стягнення пені.

Позовні вимоги мотивує тим, що 02 червня 2010 року між сторонами у справі укладено депозитний договір №SAMDN1009.

На виконання вказаного договору 02 червня 2010 року на рахунок № НОМЕР_1 внесено 1 107 000,00 гривень.

04 червня 2010 року на рахунок № НОМЕР_1 внесено 288 000,00 гривень. Загальна сума вкладу склала 1 395 000,00 гривень.

У зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків.

05 липня 2018 року позивач отримала від відповідача довідку про те, що станом на 31 грудня 2016 року на рахунку позивача обчислюється 2 645 151,55 грн.

Вказує, що 06 липня 2018 року АТ КБ «Приватбанк» отримало від ОСОБА_1 заяву про розірвання договору №SAMDN1009, видачу коштів та нарахованих відсотків.

Станом на 27 листопада 2020 року заява відповідачем відхилена, зобов`язання за договором відповідачем не виконані.

Вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу пеню у розмірі 3% на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 27 листопада 2019 року до 27 листопада 2020 року.

Мотивуючи наведеним, уточнивши позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 27 листопада 2019 року по 27 листопада 2020 року у розмірі 25 675 120,80 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Дугіновим Д.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується, не відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровано висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15.

Вказує, що вимога позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною, обґрунтованою та такою, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах від 11 травня 2016 року у справі №6-37цс16, від 7 грудня 2016 року у справі №6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі №6-1881цс16, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 20 березня 2019 р., у справі № 761/26293/16-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17.

Вказує, що у цій справі підлягає застосуванню висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 pоку, у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 pоку, у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20). У разі застосування статті 551 ЦК України, просить зменшити обсяг пені до обсягу присуджених відсотків (до 2 344 759,89 грн.).

В судовому засіданні адвокат Дугінов Д.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник АТ КБ "Приватбанк" у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомляв, про дату час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що укладений сторонами договір був строковим, не передбачав зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, тому факт розірвання договору не пов`язується із зустрічними діями другої сторони. Ураховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, відтак частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Установлено, що 02 червня 2010 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір №SAMDN1009 (а.с.6-7).

Пунктом 7 договору визначено, що у випадку, якщо у строк не пізніше дати закінчення терміну вкладу клієнт не заявить банку про повернення вкладу, цей договір продовжується ще на один термін, вказаний в Таблиці 1 договору. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта. При цьому перебіг нового строку починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. При продовженні договору розрахунок відсотків на кожен новий строк вкладу здійснюється за процентною ставкою, яка діє в банку для продовжуваних депозитних договорів цієї назви та строку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових умов до цього договору. Відсотки за черговий строк вкладу нараховуються на суму вкладу з урахуванням додаткових внесків, передбачених пунктом 2 і 3 цього договору. Наступне продовження договору здійснюється в тому ж порядку. З урахуванням програмного забезпечення банку, при продовженні вкладу банк має право змінити номер рахунку вкладу без додаткових умов до цього договору. При цьому, новий номер рахунку відображається у виписці по вкладу.

Пунктом 16 передбачено, що сторони мають право достроково розірвати цей договір у відповідності з діючим законодавством, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. При розірванні договору за ініціативою клієнта до спливу строку, вказаного у таблиці 1 цього договору, у клієнта виникає обов`язок повернути банку суму нарахованих відсотків, включаючи суму фактично виплачених відсотків. В такому випадку банк проводить нарахування процентів на суму вкладу по ставці вкладу "до востребования" (за вимогою) за фактичний строк користування вкладом і виплачує клієнту суму вкладу. Суму нарахованих процентів за повні роки, з моменту укладення договору, виплачуються в повному обсязі.

З даних квитанції №228003052 від 02 червня 2010 року установлено, що ОСОБА_1 внесено на рахунок 1 107 000,00 гривень (а.с.8).

З даних квитанції №228394496 від 04 червня 2010 року установлено, що ОСОБА_1 внесено на рахунок 288 000,00 гривень (а.с.9).

З даних довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05 липня 2018 року установлено, що на рахунку ОСОБА_1 станом на 31 грудня 2016 рік обчислюється 2 645 151,55 гривень (а.с.11-12).

06 липня 2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано заяву ОСОБА_1 від 07 червня 2018 року у якій позивачка вказала, що розриває договір № SAMDN1009 від 02 червня 2010 року та просила видати належні їй кошти (а.с.13). Враховуючи положення укладеного договору, такий вважається розірваним 10 липня 2018 року, відтак між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Оскільки між позивачем та банком припинено правовідносини з договору банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 ( провадження №14-133цс20) та не суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15).

З матеріалів справі також убачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, позов ОСОБА_1 із банку коштів за договором банківського вкладу № SAMDN1009 від 02 червня 2010 року задоволено частково ( справа №757/34314/18-ц).

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 : 1 395 000,00 грн. сума вкладу; 1 250 151,55 грн. відсотків за період з 03.06.2010 року по 03.03.2014 року; 1 094 520,82 грн. відсотків за період з 03.03.2014 року по 10.07.2018 року; 87,52 грн. відсотків за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року; 26 256,57 грн. 3 % річних за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року; 2 500 000,00 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року; 232981,59 грн. інфляційних втрат за період з 11.07.2018 року по 24.02.2019 року та 24158,93 доларів США за рахунком № НОМЕР_2 (а.с.37-41, 54-59).

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 11 липня 2018 року по 24 лютого 2019 року скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, Верховний Суд вказав, що договірні правовідносини з договору банківського вкладу між сторонами припинилися з 10 липня 2018 року. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», відтак пеня відповідно до частині 5 статті 10 цього Закону не нараховується.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Дугінова Дмитра Андрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова