КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/2289/22 Головуючий у суді першої інстанції - Сенюта В.О.
Номер провадження № 22-ц/824/7664/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , в якій просила суд:

- видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 строком на 6 місяців;

- заборонити перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити наближатися на 100 м. до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , а саме: комунального закладу «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів з поглибленим вивченням природничих наук - ліцей № 293» Деснянського району м. Києва, дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 34 «Оріяна» Деснянського району м. Києва, місце роботи ОСОБА_1 - Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва;

- особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці невідомому ОСОБА_2 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися із нею;

- заборонити ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто чи через третіх осіб.

Копію рішення направити до Деснянського управління поліції ГУНП в м. Києві та до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона та ОСОБА_2 мають двох спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, вони не перебували у зареєстрованому шлюбі та ніколи спільно не проживали.

ОСОБА_1 вказувала, що діти проживають разом з нею та відвідують шкільні та дошкільні навчальні заклади.

Зазначала, що ОСОБА_2 проживає у Броварському районі Київської області, приїжджає за адресою проживання заявниці та вчиняє скандали та бійки, застосовує психологічний тиск з метою уникнення сплати аліментів.

Так, 27 червня 2021 року ОСОБА_1 зверталась до Деснянського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про нецензурні образи відносно неї у присутності дітей та свідків.

28 червня 2021 року зверталася із заявою про те, що ОСОБА_2 відмовляється покинути місце її проживання та погрожує. За даним фактом поліцією складено терміновий заборонний припис відносно ОСОБА_2 .

Крім того, ОСОБА_2 звертається із скаргами до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної м. Києві державної адміністрації щодо не виконання заявницею своїх батьківських обов`язків, погрожує забрати дітей, без погодження приходить забирати їх з садочка та веде в невідомому напрямку, кривдник погрожує, залякує та ображає її словесно, чим чинить психологічний тиск.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування фактичних обставин справи та вважає викладені в рішенні висновки такими, що не відповідають обставинам справи, тому просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її заяву щодо видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Апелянт вказує, що перебування її з дітьми на відпочинку разом із ОСОБА_2 не виключає вчинення ним психологічного тиску, а наявність її звернень до поліції не лише в період спільного відпочинку підтверджує постійність вчинення ним домашнього насильства.

Разом з тим, судом не було надано оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам, зокрема, повідомленням єдиного обліку, листам та відповідям Деснянського УП ГУ НП у м. Києві, акту обстеження умов проживання, листам Служби у справах дітей та сім`ї, а також скріншотам смс-повідомлень, що містять словесні образи та погрозами.

Відтак, вважаючи, що ОСОБА_2 вчиняє щодо неї фізичне насильство та психологічний тиск, вона є жертвою домашнього насильства та потребує захисту у порядку, що передбачений Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

05 липня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , в якому посилається на встановлення судом першої інстанції всіх обставин справи та надання їм належної оцінки, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не підлягають задоволенню.

Вказує, що заявницею не було надано жодних доказів на підтвердження вчинення ним домашнього насильства у розуміння Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці та малолітніх дітей у зв`язку із відмовою суду у наданні обмежувального припису.

У відзиві ОСОБА_2 просить залишити оскаржуване рішення без змін, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_1 адвокат Сухомлинова Н.І. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити у повному обсязі. Вважає, що суд не надавши наданим позивачкою у справі доказам, в сукупності дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування обмежувального припису.

Відповідач у справі ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції на розгляд вказаної справи не з`явився, а також не доєднався до розгляду справи в режимі відеоконференції, тому суд апеляційної інстанції, з врахуванням положень ч.4 ст. 212 ЦПК України, та ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у відсутність відповідача у справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали спільно без реєстрації шлюбу, мають спільних дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, заявниця також є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_1 та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 проживають спільно за адресою АДРЕСА_2 , про що свідчать довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.7,13,14).

З письмових матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 навчається у комунальному закладі «Навчально-виховний комплекс «Спеціалізована шкода І-ІІ ступенів з поглибленим вивченням природничих наук - ліцей № 293» Деснянського району м. Києва в 4 В класі. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відвідують дошкільний начальний заклад (ясла-садок) № 34 «Оріяна» Деснянського району м. Києва (а.с.15-17).

На підтвердження обґрунтованості заяви про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 надала терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 28.06.2021 року, копію талона-повідомлення єдиного обліку № 39713 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2021 року, результати звернення Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 01.02.2022 року, талон повідомлення єдиного обліку № 2859 від 18.01.2022 року, результати розгляду звернень від 26.01.2022 року та листування - роздруківку у месенджері.

Розглянувши подачу заяву ОСОБА_1 та відмовивши у її задоволення суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що надані заявником письмові матеріали справи містять відповіді Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 18, 28), висновок оцінки потреб сім`ї (а.с.36-37), що свідчать про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання, порядку та способу спілкування з дітьми, їх виховання.

Беззаперечних доказів на підтвердження систематичного вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця, та її представник суду не надали, а тому підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці та малолітніх дітей у зв`язку із відмовою суду у видачі обмежувального припису немає.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 14 січня 2019 року у справі № 539/132/18 (провадження № 61-22098св18), від 30 травня 2019 року у справі № 159/5880/18 (провадження № 61-5273св19), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/26496/18 (провадження № 61-8819св19), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), суд касаційної інстанції переглядаючи рішення судів в аналогічних справах дійшов таких висновків:

- у справі № 756/2072/18: видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та малолітніх дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судами встановлено наявність між батьками спору про визначення місця проживання дітей та порядку участі у їх вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї;

- у справі № 539/132/18: заінтересована особа у жодному разі не є кривдником щодо своєї малолітньої дитини, жодного насильства у будь-якій формі вона не мала наміру вчиняти та не створює ризиків для шкоди її здоров`ю. Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви за відсутністю доказів, що малолітня донька є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску зі сторони матері чи загрози вчинення такого психологічного тиску;

- у справі № 159/5880/18: під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Оскільки у справі, яка переглядається, судами не встановлено випадків домашнього насильства стосовно заявника, а також ризиків настання насильства у майбутньому, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Також суди правильно відхилили як доводи вчинення заінтересованою особою насильства щодо заявника, оскільки наявність кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за зверненням заявника, не є доказом вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду;

- у справах № 640/23804/18, № 756/11732/18, № 755/5273/19, № 336/5627/19, № 635/4854/19-ц, № 761/49109/19: сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

- у справі № 760/26496/18: встановивши відсутність даних про те, що до заявника зі сторони заінтересованих осіб вчинялося домашнє насильство, суди дійшли правильного висновку про те, що відсутні підстави для застосування обмежувального припису щодо заінтересованих осіб у вигляді тимчасового обмеження у праві користування будинком, співвласником якого є заявник. Доводи касаційної скарги про наявність домашнього насильства, яке триває з 2011 року є безпідставними, оскільки проведеними правоохоронними органами перевірками не встановлено в діях заінтересованих осіб ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а факт проведення з ними правоохоронцями профілактичної бесіди не може свідчити про систематичне насильство. Вказані обставини були предметом дослідження судів та їм надано належну правову оцінку;

- у справі № 545/744/19: встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення заінтересованою особою фізичного, психологічного або економічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Сам факт звернення до суду, наявність рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2019 року, в якому, зокрема, встановлений факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

- у справі № 753/8626/19: правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Так, заявник ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаною заявою обґрунтовувала факти вчинення відносно неї домашнього насильства тим, що 28.06.2021 року відносно ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, відповідно до якого останній нецензурно висловлювався відносно ОСОБА_1 . З копії талону-повідомлення єдиного обліку № 39713 від 10.07.2021 року вбачається, що 27.06.2021 року о 23:40 ОСОБА_2 у нетверезому стані почав бити ОСОБА_1 , нецензурно виражатися та ображати заявника в присутності дітей та свідків (а.с.20,21).

Однак, суд першої інстанції, перевіряючи вказані доводи заявника дав їм належну оцінку, зазначивши, що заявником не надано до суду відповідних процесуальних рішень уповноважених осіб/органів щодо розгляду вказаних звернень заявниці, які б підтверджували застосування до ОСОБА_2 заходів адміністративного чи кримінального впливу/стягнення та встановлення відповідних обставин вчинення домашнього насильства.

Також судом зазначено, що згідно до пояснень ОСОБА_2 влітку 2021 року (тобто у період, за який надходили від ОСОБА_1 звернення до правоохоронних органів) він разом із ОСОБА_1 та дітьми відпочивали на морі. Заявниця ОСОБА_1 в судовому засіданні вказану обставину підтвердила, а відтак згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи заявника про її звернення до Головного управління Національної поліції у м. Києві щодо протиправної поведінки щодо неї, вчинені ОСОБА_2 зазначив, що долучені до матеріалів справи документи, на які посилається заявник, свідчать лише про те, що вона зверталася до державних органів з повідомленням про насилля та незаконні дії ОСОБА_2 , однак не містять підтверджуючої інформації про прийняття відповідного процесуального рішення із якого вбачалося б вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного характеру відносно ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, дійшов мотивованого рішення про те, що саме по собі звернення ОСОБА_1 до органів поліції не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 відносно заявника насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Подібний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 165/3472/21 (провадження № 61-441св22).

Доводи апелянта про те, що судом при ухваленні рішення не враховано обставини, які містяться в смс-переписці заявника та ОСОБА_2 у месенджері не спростовують висновків суду по суті та не є підставою для скасування вище вказаного судового рішення, оскільки основними претензіями вказаних висловлювань ОСОБА_2 є хвилювання за стан здоров`я дітей та умови їх проживання, що є свідченням наявності спору між батьками щодо порядку їх участі у вихованні та утриманні дітей.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні апеляційної скарги з позивача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв