РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/3016/21

Номер провадження 2/495/643/2022

25 жовтня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Коліниченко Н.О.,

за участю:

представника позивача - адвоката Шаркевича В.Т.,

представника відповідача - адвоката Каланжова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму завдатку в розмірі 50 000 грн, суму штрафу за договором завдатку від 03 липня 2018 року в розмірі 100 000 грн і оплату правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначає, що 03 липня 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 (продавець) та позивачем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір завдатку. Пунктом 1 договору встановлено, що покупець зобов`язується продати, а покупець зобов`язується купити будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: будівлі заготівельного пункту літ. «А», загальною площею 94,0 кв.м. та сараю - складу літ. «Б», що належить продавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2001 року. На підставі п.2 договору завдатку продавець ОСОБА_2 зобов`язується в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного майна, а саме до 03.10.2018 року та оформити його нотаріально. Також продавець зобов`язується звільнити об`єкт даного договору до 03.10.2018 року. Крім того, п.3 договору завдатку передбачено, що ціна основного договору буду визначатись від ціни проведеної в майбутньому оцінки об`єкта вказаного в п.1. В рахунок оплати об`єкта нерухомості покупець ОСОБА_1 передала, а продавець ОСОБА_2 отримав грошову суму - завдаток в розмірі 50 000 грн 00 коп. В самому договорі завдатку сторонами обумовлено, що в разі безпідставної відмови продавця ОСОБА_2 від укладання договору купівлі-продажу або здійсненням останнім дій за яких укладення договору купівлі-продажу стануть не можливі, продавець ОСОБА_2 сплачує покупцю ОСОБА_1 штраф у розмірі 200% від суми завдатку, вказаного даним договором. У випадку ухилення покупцем від укладання договору купівлі-продажу останній сплачує покупцю штраф у розмірі 100% від суми завдатку вказаного в даному договорі. Договір завдатку від 03.07.2018 року складено в 2-х примірниках, по одному примірнику у кожній стороні. Позивач зазначає, що при підписанні договору завдатку відповідач ОСОБА_2 та його адвокат був при ясній пам`яті та міг відавати звіт своїм діям. Позивач ОСОБА_1 зауважує, що ухилянням відповідачем ОСОБА_2 від виконання зобов`язань передбаченим договором завдатку від 03.07.2018 року наглядно можна проаналізувати з наступного. Так, 29.04.2020 року ОСОБА_2 у відзиві по цивільній справі №495/1206/20 вказує, що «ніякого договору я не складав та не підписував, взагалі в матеріалах справи відсутній будь-який договір купівлі-продажу», більш того, 28 листопада 2020 року останній у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2020 року визнає факт того, що «у нас з ОСОБА_3 дійсно був підписаний договір завдатку та була зацікавленість у продажу заготівельного пункту», даним твердженням відповідач ОСОБА_2 визнає факт укладення договору завдатку від 03 липня 2018 року, факт підписання даного договору, але вказує на те, що коштів не отримував, в той час як в договорі завдатку чітко вказано, що в рахунок оплати об`єкту нерухомості зазначений у п.1 покупець ОСОБА_3 передала, а продавець ОСОБА_2 отримав грошову суму в розмірі 50 000 гривень 00 коп. Більш того, саме по ініціативі відповідача ОСОБА_2 та його адвоката були взяті зобов`язання і їх вид забезпечення виконання, а саме у випадку безпідставної відмови продавця від укладення договору купівлі-продажу або здійснення останнім дій, при яких укладення договору купівлі-продажу стане неможливим продавець сплачує покупцю штраф в розмірі 200% від суми завдатку, вказаному в даному договорі. Сам факт безпідставної відмови продавця ОСОБА_2 від укладення договору купівлі-продажу та здійснення ним дій, при яких укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна стає неможливим, чітко і ясно доказано в рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2020 року і в ухвалі Одеського апеляційного суду від 02.03.2021 року у цивільній справі №495/1206/20, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже зважаючи на вищевикладене та з метою захисту своїх законних прав та інтересів позивач змушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Стислий виклад позиції відповідача

Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з наведеними в позовній заяві доводами позивача не згоден, вважає їх безпідставними та такими що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так у 2018 році до відповідача звернулась відповідач ОСОБА_1 , з проханням укласти договір купівлі-продажу заготівельного пункту літ. «А» загальною площею 94,0 кв.м., поспілкувавшись, вони дійшли до висновку скласти договір завдатку, згідно якого остання мала сплатити відповідачу 50 000 грн 00 коп. 03.07.2018 року між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 був підписаний договір завдатку. Одразу після цього відповідач дозволив позивачу зайняти територію заготівельного пункту та вже почати нею користуватись, з наміром отримання коштів у розмірі 50, 000,00 грн., але передачі коштів так і не відбулось, з яких причин відповідачу досі невідомо. Після цього, відповідач ОСОБА_2 неодноразово звертався до позивача ОСОБА_3 з проханням розірвати даний договір та звільнити територію, яка належить йому на праві власності, але завжди в свою адресу чув багато негативних слів та відмову. Крім того, позивач намагалась у судовому порядку визнати договір завдатку, як договір купівлі-продажу, так 22.05.2020 року суддею Білгород-Дністровського міськрайнного суду Одеської області Савицьким С.І. було відмовлено у задоволені позову про визнання договору купівлі- продажу дійсним та визнання права власності за ОСОБА_3 заготівельного пункту, а постановою Апеляційного суду Одеської області від 02.03.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.05.2020 року залишено без задоволення та рішення залишено без змін. Отже, на підставі вищевикладеного відповідач вважає, що договір завдатку не відповідає вимогам закону, більш того укладений в простій формі, без нотаріального посвідчення він є попереднім договором, так як відсутній основний договір купівлі-продажу, факт отримання відповідачем коштів нічим не підтверджений, відсутня розписка про отримання грошової суми у розмірі 50 000 грн 00 коп., відсутні будь-які свідки на час підписання договору та передачі грошей, тільки є твердження самого позивача ОСОБА_1 .

Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.04.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шаркевич В.Т. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Каланжов В.І. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування

Позивач зазначає, що 03 липня 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 (продавець) та позивачем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір завдатку, пунктом 1 встановлено, що покупець зобов`язується продати, а покупець зобов`язується купити будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що складається в цілому з: будівлі заготівельного пункту літ. «А», загальною площею 94,0 кв.м. та сараю - складу літ. «Б», що належить продавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.2001 року.

Так, на підставі п.2 договору завдатку відповідач (продавець) ОСОБА_2 зобов`язується в майбутньому укласти договір купівлі-продажу вищевказаного майна, а саме до 03.10.2018 року та оформити його нотаріально, також продавець зобов`язується звільнити об`єкт даного договору до 03.10.2018 року.

Крім того, п.3 договору завдатку передбачено, що ціна основного договору буде визначатись від ціни проведеної в майбутньому оцінки об`єкта вказаного в п.1. В рахунок оплати об`єкта нерухомості покупець ОСОБА_1 передала, а продавець ОСОБА_2 отримав грошову суму - завдаток в розмірі 50 000 грн 00 коп.

В самому договорі завдатку сторонами обумовлено, що в разі безпідставної відмови продавця ОСОБА_2 від укладання договору купівлі-продажу або здійсненням останнім дій за яких укладення договору купівлі-продажу стануть не можливі, продавець ОСОБА_2 сплачує покупцю ОСОБА_1 штраф у розмірі 200% від суми завдатку, вказаного даним договором. У випадку ухилення покупцем від укладання договору купівлі-продажу останній сплачує покупцю штраф у розмірі 100% від суми завдатку вказаного в даному договорі.

Договір завдатку від 03.07.2018 року складено в 2-х примірниках, по одному примірнику у кожній стороні. Позивач зазначає, що при підписанні договору завдатку відповідач ОСОБА_2 та його адвокат був при ясній пам`яті та міг відавати звіт своїм діям.

Крім того, позивач ОСОБА_1 зауважує, що ухилянням відповідачем ОСОБА_2 від виконання зобов`язань передбаченим договором завдатку від 03.07.2018 року наглядно можна проаналізувати з наступного, так, 29.04.2020 року ОСОБА_2 у відзиві по цивільній справі №495/1206/20 вказує, що «ніякого договору я не складав та не підписував, взагалі в матеріалах справи відсутній будь-який договір купівлі-продажу», більш того, 28 листопада 2020 року останній у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2020 року визнає факт того, що «у нас з ОСОБА_3 дійсно був підписаний договір завдатку та була зацікавленість у продажу заготівельного пункту», даним твердженням відповідач ОСОБА_2 визнає факт укладення договору завдатку від 03 липня 2018 року, факт підписання даного договору, але вказує на те, що коштів не отримував, в той час як в договорі завдатку чітко вказано, що в рахунок оплати об`єкту нерухомості зазначений у п.1 покупець ОСОБА_3 передала, а продавець ОСОБА_2 отримав грошову суму в розмірі 50 000 гривень 00 коп.

Позивач зауважує, що саме по ініціативі відповідача ОСОБА_2 та його адвоката були взяті зобов`язання і їх вид забезпечення виконання, а саме у випадку безпідставної відмови продавця від укладення договору купівлі-продажу або здійснення останнім дій, при яких укладення договору купівлі-продажу стане неможливим продавець сплачує покупцю штраф в розмірі 200% від суми завдатку, вказаному в даному договорі. Сам факт безпідставної відмови продавця ОСОБА_2 від укладення договору купівлі-продажу та здійснення ним дій, при яких укладення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна стає неможливим, чітко і ясно доказано в рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 травня 2020 року і в ухвалі Одеського апеляційного суду від 02.03.2021 року у цивільній справі №495/1206/20, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, є, серед іншого, договори та інші правочини.

Згідно із вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/1084/18, який є обов`язковим на підставі положень ч.4 ст. 263 ЦПК України, аванс є звичайною сумою попередньої оплати за договором, яка не виконує забезпечувальної функції, властивої завдатку. У разі невиконання зобов`язання, по якому передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Крім того, слід зазначити, що аналогічний правовий висновок викладено і у постанові Верховного Суду України від 13.02.2013 року в справі №6-176цс12. Зокрема, Судова палата в цивільних справах Верховного Суду України зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника за попереднім договором платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Законом не передбачено, що якщо аванс згідно з умовами попереднього договору був переданий, а зобов`язання не виконано, тобто основний договір у визначений попереднім договором строк не укладений, то аванс залишається у сторони, яка його отримала. Така умова попереднього договору суперечить вимогам чинного законодавства.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2012 року, від 14 березня 2012 року, від 27 липня 2011 року у справах про стягнення авансових платежів, сплачених за попередніми договорами і розірвання таких договорів суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що в разі не укладення сторонами основних договорів у строк, визначений попередніми договорами, передані позивачами в рахунок оплати за основними договорами грошові кошти є відповідно до ст. 570 ЦК України не завдатком, а авансом і підлягають поверненню особам, які їх сплатили.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 546 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України завдаток є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу нерухомості.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Частина 2 ст. 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, так як на відміну від завдатку аванс це лише спосіб платежу, він не виконує забезпечувальної функції за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати.

З цього випливає, що коли сторони хочуть визначити, що сплачена сума є завдатком, вони мають здійснити наступне.

По-перше, між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів боржником, та передання майна, надання послуг, тощо кредитором). Тобто це не може бути попередній договір, про укладення у майбутньому основного договору. Це має бути саме основний договір. В інакшому випадку сплачена сума коштів вважатиметься авансом.

По-друге, форма домовленості про сплату завдатку має бути письмова. Сторони можуть укласти окремо договір завдатку або передбачити його умови в основному договорі.

По-третє, сторони мають прямо зазначити, що сума грошей, що сплачується боржником у рахунок майбутніх платежів є завдатком.

Таким чином, за умови відсутності хоча б одного з трьох вищенаведених критеріїв відмінності передані однією стороною другій стороні грошові суми у рахунок належних за договором платежів є не завдатком, а авансом.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той хто отримав аванс, повинен його повернути.

Відповідно доправової позиції Верховного Суду України, викладених в ухвалах Судової палати з цивільних справ від 26.02.2004 року, від 13.10.2005 року, а також від 21.06.2006 року вбачається, що залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін. Якщо ж сторони домовились укласти договір, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансовими і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі - продажу.

Правила ст. 570 ЦК України про завдаток поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна зі сторін ухиляється від його виконання (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-82цс13).

Однак, враховуючи, що договір між сторонами укладено не в належній формі, тобто між сторонами існувала лише попередня домовленість, передані кошти суд вважає авансом, а не завдатком. Так, на відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. У разі сплати авансу, кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позов часткового, стягнувши з відповідача на користь позивача 50 000 грн, в якості повернення суми авансу за попередньою домовленістю.

Щодо витрат на правничу допомогу

Однією із вимог зазначених у позовній заяві є стягнення витрат з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 оплати правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

На підтвердження заявленої суми витрат на правничу допомогу позивачем до позовної заяви надано квитанцію про консультацію та довідку від 17.03.2021 року про сплату ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, яку надав адвокат Шаркевич В.Т. у розмірі 10 000 грн.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із частиною другою статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

За правилами оцінки доказів, встановлених частиною першою статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 12 травня 2021 року у справі № 873/79/20).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123 - 130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, пункту 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Жодним чином не заперечуючи права позивача отримати всі види професійної правничої допомоги, а так само не заперечуючи кваліфікацію адвоката, який надав якісні послуги відповідно до замовлення, суд на засадах пропорційності, враховуючи наведене вище та відповідно критеріїв статті 143 ЦПК України, зокрема, співмірності і розумності, оцінює понесені позивачем витрати з точки зору мінімально необхідного їх розміру, що підлягає віднесенню на сторону відповідача з покладенням на останнього обов`язку відшкодувати такі витрати.

З позовної заяви та наданих доказів вбачається, що вартість збору доказів, підготовки та подання позовної заяви складає 10 000 грн.

При цьому суд звертає увагу, що предметом спору у цій справі є стягнення завдатку, і вказана категорія спорів є справами середньої складності із неоднозначною судовою практикою. Більш того, дана справа перебувала у суді більше року, потребувала надання додаткових доказів та проведення безліч судових засідань.

На переконання суду, написання позовної заяви, збирання доказів, присутність у судових засіданнях потребувала значного проміжку часу та зусиль проте сума витрат на правничу допомогу зазначена у позовній заяві є дещо завищеною та неспівмірною.

Отже, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу договору, а саме у розмірі 5 000 грн.

Керуючись ст. ст.12, 13, 80, 81, 89, 128, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 546, 570, 571, 635, 657 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завдатку - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти передані йому як аванс в розмірі 50 000 грн (п`ятдесят тисяч грн).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн (п`ять тисяч грн).

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Анісімова Н.Д.