КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1432/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Мельник Ю.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Пількевич Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Галагана В.І.,

у справі №755/17979/20 за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, треті особи: ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», про виключення з-під арешту Ѕ частини квартири,-

встановила:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Теслявського А.М., в якому просила виключити Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 з-під арешту накладеного за постановою про опис та арешт майна (коштів) боржника від 19 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Телявський Андрієм Миколайовичем.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 13 серпня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, у період якого 20 серпня 2014 року було придбано 71/100 частину нежилих приміщень № 1 по № 10 (групи приміщень № 170 - офіс, в літ. «А», за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 180,50 кв.м., що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ «А», площею 127,30 кв.м. Укладаючи зазначений договір купівлі-продажу від 20 серпня 2014 року, позивач надала письмову згоду на його укладення з метою придбання нерухомості на праві спільної сумісної власності та в інтересах сім`ї, що посвідчено нотаріально. У 2016 році вказані нежитлові приміщення було переведено до житлового фонду. ОСОБА_3 , вирішуючи свої бізнес справи, виступив поручителем за ТОВ «Прет-а-паті» в отриманні кредиту, та оскільки вказане товариство не повернуло борг, стягувач АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» пред`явив вимогу про повернення заборгованості до поручителя ОСОБА_3 . За вказаним борговим зобов'язанням приватним виконавцем Телявським А.М. відкрито виконавче провадження №60726077. Оскільки, ОСОБА_3 поручився за кредитом іншої юридичної особи та кредитні кошти не було використано в інтересах сім`ї, тому і тягар зобов`язання щодо його погашення позивач нести не повинна. Однак, 19 серпня 2020 року приватний виконавець Телявський А.М. виніс постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, відповідно до якої наклав арешт на всю квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 , який є титульним власником квартири. Таким чином, приватним виконавцем при накладенні арешту на квартиру порушено права позивача як співвласника цієї квартири, так як вона не являється боржником у виконавчому провадженні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Штеренберг О.О. подала апеляційну скаргу, за результатами якої просила скасувати рішення та ухвалу про відновлення провадження у даній справі та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що судом першої інстанції було зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 755/10177/2020 за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Телявський А.М., АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на Ѕ частину придбаної квартири за час шлюбу, оскільки від даного рішення суду залежить вирішення даної справи. Разом з тим, 04 листопада 2021 року суд першої інстанції поновив провадження, всупереч тому що вказана справа до розгляду якої було зупинено провадження не розглянута.

Зазначені порушення норм процесуального права та умисне позбавлення позивача можливості реалізувати свої процесуальні права призвели до ухвалення судом рішення без будь-якого з`ясування обставин лише з формальних підстав, виправити які позивач мав право, але не мав можливості.

24 січня 2022 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Теслявський А.М. заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просив залишити його без змін.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених у ній, та просив задовольнити її в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність.

Інші учасники справи в судове засідання суду не з`явились, будучи при цьому належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб що не з`явилися в силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскарження дій і рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна беручи до уваги вичерпний перелік цих підстав, встановлених Законом України «Про виконавче провадження». Відтак позивачем пред`явлено даний позов до приватного виконавця, який є неналежним відповідачем у справі.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив закон який їх регулює.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 13 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї від 13 серпня 2005 року, актовий запис № 1968.

20 серпня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу 71/100 частин нежилих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 896, ОСОБА_3 придбано у власність 71/100 частину нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 170) - офіс, в літ. «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 180,50 кв.м., що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ «А», площею 127,30 кв.м. (а.с. 12-13)

Відповідно до заяви ОСОБА_2 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальорою Г.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 895, заявник надала згоду своєму чоловіку( ОСОБА_3 ) на придбання за спільні грошові кошти 71/100 частини нежилих приміщень з № 1 по № 10 (групи приміщень № 170) - офіс, в літ. «А», розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 180,50 кв.м., що складається з нежилих приміщень з № 2 по № 9 (групи приміщень № 170) в літ «А», площею 127,30 кв.м., що будуть належати подружжю на праві спільної сумісної власності. Також заявником підтверджено, що договір купівлі-продажу укладається в інтересах сім`ї, на умовах, які подружжя вважає вигідними, і укладення цього договору відповідає дійсному та вільному волевиявленню.

Відповідно до даних Декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 21 червня 2016 року, та Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 19 вересня 2016 року, нежилі приміщення з № 1-№ 8 (група приміщень № 173) по АДРЕСА_2 було реконструйовано та переведено до житлового фонду.

30 листопада 2016 року на підставі Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, затвердженої Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві від 19 вересня 2016 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 125,8 кв.м., житловою площею 65,4 кв.м.

26 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Телявським А.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60726077, на примусове виконання виконавчого листа № 372/2183/15-ц, виданого 02 серпня 2016 року Обухівським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованості за договором факторингу № FV/U/05-0006 від 25.06.2014 року в розмірі 5 116 454,47 грн., а також судові витрати в розмірі 3 654,00 грн., а всього 5 120 108,47 грн.

19 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Телявським А.М. прийнято постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника у межах ВП № 60726077, якою описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 .

Положеннями ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається насамперед на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. (ч. 1, 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»)

Доводи апеляційної скарги в частині того, що неналежність відповідача не є підставою для залишення позову без задоволення, оскільки суд за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем не закриваючи провадження у справі, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 813/1341/15 зроблено висновок, що оскарження що оскарження дій і рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна беручи до уваги вичерпний перелік цих підстав, встановлених ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» №606-Х1У та ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-У111, що підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16-ц.

Відповідно до положень ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.

Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (пункти 39, 62)).

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги в частині незалучення судом до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 так як, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Крім того, у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц викладено висновок Великої Палати Верховного Суду про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо позбавлення скаржника права подачі клопотання про заміну неналежного відповідача спростовуються матеріалами справи. Оскільки, представник позивача Штертенберг О.О. скористалась процесуальним правом подачі відповіді на відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якої підтримала свою правову позицію, викладену у змісті позовної заяви, вважаючи приватного виконавця належним відповідачем. Крім того, посилання скаржника на те, що у зупиненому провадженні не можуть бути вирішені процесуальні питання є безпідставними, оскільки учасники справи не позбавлені права подавати клопотання під час зупиненого провадження, які розглядаються відразу після його поновлення.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги відносно правового обґрунтування рішення суду першої інстанції, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Як вбачається із матеріалів справи 25 лютого 2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва провадження у справі за № 755/17979/20 за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, треті особи: ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», про виключення з-під арешту Ѕ частини квартири, було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 755/10177/20.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року було відновлено провадження у справі №№ 755/17979/20.

Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі суду слід з`ясувати: як пов`язані справи, які розглядаються різними судами загальної юрисдикції та чим обумовлюється неможливість розгляду справи. При цьому необхідно врахувати, що неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї справи. При цьому, суд першої інстанції вивчивши матеріали справи та дослідивши процесуальні обставини, наведені відповідачем у письмову відзиві на позовну заяву, долученому до матеріалів справи, дійшов правомірного висновку про відсутність процесуальних підстав для подальшого зупинення провадження у даній справі.

Так як, вирішення питання про поновлення провадження це право суду. Крім того постановляючи судове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог суд не спростовував факту належності Ѕ частини квартири на праві власності позивачу. Ці питання були предметом розгляду справи № 755/10177/20.

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано доказів на підтвердження допущених судом порушень норм процесуального права при вирішенні питання про відновлення провадження у справі № 755/17979/20 після його зупинення, правових підстав для скасування ухвали з підстав визначених в апеляційній скарзі нема.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених апеляційній скарзі нема з урахуванням зазначених вище підстав.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені позивачем судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 368,372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Штеренберг Олесі Олександрівни залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 03 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді