Номер провадження: 22-ц/813/2490/22
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, за участі третьої особи Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» про визнання права власності на частину нерухомого майна за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» про визнання права власності на частину нерухомого майна, а саме веранди №1 та веранди №2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 . Дана квартира отримана позивачем від Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради 20 травня 2003 року. Зазначив, що після звернення до Одеської дистанції колії позивачу 17 лютого 2020 року стало відомо, що будинок, в якій знаходиться квартира, був переданий договором від 25 вересня 2003 року Одеською залізницею на користь КП «ДЕЗ» «Південно-Західне». Відповідно до поквартирної картки на належну позивачу квартиру загальна площа квартири АДРЕСА_2 складає 35,3 кв.м, житлова 14,7 кв.м. Отже, даний факт підтверджує те, що відповідно до експлікації та технічних документів визначені на плані будівлі приміщення повністю відносяться до квартири позивача, в тому числі й приміщення під №1 та №2, які мають назву «Веранда». Довідкою №874 від 18 червня 2013 року, виданою ЖКС «Черьомушки» засвідчено факт того, що приміщення №1 та №2 не є місцем загального користування. Цей самий факт підтверджено і довідкою №241 від 05 лютого 2020 року, в якій зазначено, що спірне приміщення не є приміщенням загального користування. Довідкою №7, виданою вказаною вище установою загальна площа квартири є 34,2 кв.м. Також, позивачем замовлено технічний звіт №03/20-ТЗ (експерт звіту ОСОБА_2 , кваліфікаційний сертифікат серія АЕ №003135) обстеження квартири. Таким чином, позивач вважає, що він єдиний власник вказаної квартири, добросовісно, відкрито, безперервно та більше 10 років володів оспорюваним майном, отримав його вже в тому стані, в якому ця квартира є на теперішній час, а тому наявні всі підстави для визнання за ним права власності на частину квартири, а саме веранду №1 та веранду №2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю (т. 1, а.с. 3-8).

16 лютого 2021 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси в задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, за участі третьої особи Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Черьомушки» про визнання права власності на частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , а саме на приміщення веранди №1 та №2 за набувальною давністю відмовлено (т. 1, а.с. 216-219).

17 березня 2021 року канцелярією Малиновського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що вказану квартиру він отримав саме в такому стані, в якому вона є на теперішній час, її стан повністю відповідає технічному паспорту і звертає увагу на те, що дві веранди, що позначені на технічному паспорті №1 та №2 були вже збудовані ще до його вселення в дану квартиру попередніми жильцями за багато років до передання йому даної квартири за ордером. Апелянт зазначає, що до документів про передання будинку, в якому знаходиться вказана квартира Одеською залізницею на користь КП «ДЕЗ «Південно-Західне» було долучено картку квартири, і в ній зазначалось, що загальна площа квартири ОСОБА_1 складає 35,3 кв.м, житлова 14,7 кв.м і це, на думку апелянта, підтверджує те, що відповідно до технічних документів визначені на плані будівлі приміщення повністю відносяться до квартири апелянта і також, що спірні приміщення не були елементами загального користування та ніколи не створювали загальну площу галереї-балкону. Апелянт вважає, що судом першої інстанції проігноровано дані, зазначені в довідці №874 від 18.06.2013 року, виданою ЖКС «Черьомушки», в якій засвідчено факт того, що приміщення №1 та №2 не є місцем загального користування, у довідці №241 від 05.02.2020 року в якій зазначено, що спірне питання не є приміщенням загального користування, у довідці №7, в якій вказана загальна площа квартира вказана 34,2 кв.м. На думку апелянта, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що ОСОБА_1 не встановлював перегородки у власній квартирі, а вони встановлені ще до 1961 року, тобто до передання квартири апелянту, також апелянт вказує, що судом не прийнято до уваги, що збереження за ОСОБА_1 права власності та користування спірним приміщенням є дотримання санітарно-гігієнічних умов сім`єю апелянта, в тому числі системою опалення. Апелянт стверджує, що ці дані неодноразово повідомлялись ним під час судового розгляду. Апелянт звертає увагу на те, що загальна площа житлового будинку 395,7 кв.м, житлова площа 207,1 кв.м, з яких однокімнатні квартири займають площу 347,9 кв.м, в яку увійшла й площа квартири апелянта, а саме 35,3 кв.м, з площею веранди 3,9 кв.м, та 3,2 кв.м, і такі дані є у всіх документах передавання будинку та за обліковими даними в різних інстанціях. На думку апелянта, в ході судового засідання представник Малиновської РА заперечував проти позову, але не зазначив про те, що спірні площі були самочинно збудовані. Апелянт повідомляє, що з метою детального дослідження спірної ситуації апелянтом було замовлено повторне дослідження у будівельного експерта з технічного обстеження будівель і споруд ОСОБА_3 і за висновками технічного звіту обстеження квартири щодо технічної можливості та наслідків демонтажу (знесення) частини приміщень квартири встановлені певні дані, зокрема те, що в разі знесення спірних приміщень квартира перестане відповідати діючим будівельним нормам. Апелянт просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року та постановити нове рішення, яким позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити та визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири, а саме веранду №1 та веранду №2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю (т. 1, а.с. 223-227).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2022 року заяву адвоката Галюрова Максима Юрійовича, який діє в інтересах апелянта ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Вирішено провести судове засідання, призначене на 17 листопада 2022 року о 11 годин 10 хвилин в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ» (за посиланням на офіційному веб-порталі судової влади України vkz.court.gov.ua).

В судовому засіданні 17 листопада 2022 року, що проводилося в режимі відеоконференції, представник апелянта ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити в повному обсязі. Інші учасники в судовому засіданні в режимі відеоконференції участі не брали, про час та порядок проведення судового засідання 17 листопада 2022 року повідомлені належним чином, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що приміщення, на які просить визнати право власності позивач, є спільною власністю власників квартир будинку за адресою: АДРЕСА_3 . З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність всіх елементів юридичного складу, необхідного для можливості визнання за позивачем права власності на спірне приміщення за набувальною давністю, що є правовою підставою для відмови в задоволенні позову (т. 1, а.с. 219).

Апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21 квітня 2005 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, та зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за № 3-22406 належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12).

Відповідно до копії технічного паспорту, складеного КП «ОМБТІ та РОН» 03 березня 2005 року, квартира АДРЕСА_2 складається із: однієї кімнати - 14,2 кв.м., кухні 12,9 кв.м, двох веранд - 3,9 кв.м та 3.2 кв.; загальна площа квартири - 34,2 кв.м, житлова площа 14,2 кв.м, підсобна площа 20 кв.м (т. 1, а.с. 15-18).

Згідно із копією ордеру на службове жиле приміщення №0783, серія ПР від 20.05.2003 року, виданого Приморською районною адміністрацією виконавчого комітету Одеської міської ради, гр. ОСОБА_1 надано із сім`єю з однієї особи право на зайняття службового жилого приміщення жилою площею 15,0 кв.м, що складається з 1 кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 19).

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Одеської міської ради КП «ЖКС «Черьомушки» від 18 червня 2013 року №874 та Довідки від 05 березня 2020 року №241, житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться у комунальній власності та перебуває на балансі КП «ЖКС Черемушки». Квартира АДРЕСА_2 - однокімнатна, розташована на 2-му поверсі двоповерхового житлового будинку, загальною площею 34,2 кв.м, приватизована. У зазначеній квартирі приміщення АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , згідно з технічним паспортом на житловий будинок від 14 травня 2002 року та поверхового плану на будинок за №377 від 14 травня 2002 року, включені в загальну площу квартири АДРЕСА_6 і не є приміщеннями загального користування (т. 1, а.с. 49, 54).

Відповідно до довідки №7 від 27 січня 2020 року, посвідченої КП «ЖКС «Черьомушки» гр. ОСОБА_1 дійсно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , загальною площею 34,2 кв.м (т. 1, а.с. 50).

Згідно з довідкою №Ж1-278611-ф/л, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 , з 09.06.2003 року, ОСОБА_5 , з 03.12.2020 року (т. 1, а.с. 199).

Як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 вказував на те, квартиру АДРЕСА_6 він отримав вже в тому стані, в якому ця квартира є на теперішній час, що, на його думку, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому просив визнати за ним право власності на частину квартири, а саме веранду №1 та веранду №2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю (т. 1, а.с. 7, 224).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», а саме п. 13 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідно до п. 9 вказаної постанови при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

З аналізу вище наведеного вбачається, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності відповідних умов, зокрема, законного об`єкту володіння, добросовісності та відкритості володіння, давності володіння та його безперервності (строк володіння). При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі №755/16913/16-ц та в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі №552/1354/18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року (т. 1, а.с. 61-69), у справі №521/3802/16-ц визнано частково недійсним розпорядження про приватизацію №187933 від 21 квітня 2005 року та свідоцтво про право власності на житло від 21 квітня 2005 року № НОМЕР_1 , зареєстроване і записане в реєстрову книгу за №3-22406, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради в частині включення приміщення веранди, площею 3,2 кв.м та 3,9 кв.м до загальної площі квартири АДРЕСА_2 при проведенні приватизації вказаної квартири. Зобов`язано ОСОБА_1 знести дві позаквартирні перегородки, встановлені у позаквартирному коридорі (галереї) на другому поверсі у будинку АДРЕСА_3 напроти квартири АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 56-60). В постанові Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року колегія суддів зробила висновок про те, що приміщення веранди площею 3,9 кв.м та 3,2 кв.м, включене під час приватизації до складу квартири АДРЕСА_6 , є невід`ємною частиною позаквартирного коридору (галереї) загального користування, а тому свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого УЖКГ Одеської міської ради 21 квітня 2005 року та розпорядження органу приватизації №187933 від 21 квітня 2005 року слід визнати недійсними в цій частині (т. 1, а.с. 58). У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року колегія суддів зазначила, що погоджується із висновками суду апеляційної інстанції та оскільки приміщення веранди площею 3,9 кв.м та 3,2 кв.м є невід`ємною частиною позаквартирного коридору (галереї) загального користування, воно не підлягає приватизації і не може бути передано у приватну власність (т. 1, а.с. 67).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що після ухвалення вищевказаних судових рішень йому стали відомі обставини, які є істотними для справи, і які не були і не могли бути йому відомі під час розгляду справи №521/3802/16-ц (т. 1, а.с. 224).

Відповідно до копії Договору від 25 вересня 2003 року, укладеного між Одеською залізницею та КП «ДЕЗ» «Південно-Західне», яка була додана позивачем до позовної заяви, Одеська залізниця безоплатно передала на баланс КП «ДЕЗ» «Південно-Західне» житловий фонд дистанції колії за адресою: м. Одеса, вул. Поїзна, 4, вул. Чернишевського, 3 (т. 1, а.с. 20-32).

Житловий будинок, загальною площею - 395,7 кв.м, житловою площею квартир 207,1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до Акту прийманняпередачі від 29 березня 2004 року за №169 був прийнятий до комунальної власності територіальної громади міста Одеси (т. 1, а.с. 32-35).

З копії технічного паспорту від 14 травня 2002 року житлового будинку АДРЕСА_3 вбачається, що загальна площа квартири АДРЕСА_6 складає - 35,3 кв.м, житлова 14,7 кв.м, та складається з веранди 1 3,9 кв.м, веранди 2 3,2 кв.м, кухні 13,5 кв.м, жилої 14,7 кв.м (т. 1, а.с. 37, 43).

Відповідно до поквартирної картки на належну позивачу квартиру загальна площа квартири АДРЕСА_2 складає 35,3 кв.м, житлова 14,7 кв.м (т. 1, а.с. 43).

Дані докази, на думку апелянта, спростовують факт того, що спірні приміщення були елементами загального користування та ніколи не створювали загальну площу галереї-балкону (т. 1, а.с. 224-225).

З метою перевірки доводів апеляційної скарги та правильного встановлення обставин справи апеляційним судом було витребувано матеріали справи №521/3802/16-ц за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним розпорядження про приватизацію, свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити певні дії (головуючий - суддя Маркарова С.В.), для дослідження в судовому засіданні (т. 2, а.с. 29).

Так, в матеріалах цивільної справи №521/3802/16-ц (т.1, а.с. 52-54) наявні заперечення ОСОБА_1 , до якого ним було надано технічний паспорт житлового будинку АДРЕСА_3 , що складений 14 травня 2002 року КП «ОМБТІ і РОН» (т. 1, а.с. 61), поверховий план будівлі літера «А» житлового будинку АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 55), технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 56-60), а також копію поквартирної картки (т. 1, а.с. 62-64). Отже, обставини, на які посилається позивач в даній справі були йому відомі під час розгляду цивільної справи №521/3802/16-ц, а тому доводи апелянта-позивача в цій частині є неспроможними.

Крім того, в межах розгляду справи №521/3802/16-ц (т. 2, а.с. 117-120) ОСОБА_1 04 травня 2020 року звертався до Одеського апеляційного суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, однак у задоволенні даної заяви ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року вирішено відмовити. В подальшому ухвала від 06 жовтня 2020 року не оскаржувалася. Тому, враховуючи, що у справі №521/3802/16-ц було встановлено, що спірні приміщення входять до частини позаквартирного коридору (галереї) загального користування та не підлягають приватизації і не можуть бути передані у приватну власність, судові рішення в цій справі не скасовані, а отже висновки, викладені в них, мають приюдиційне значення при вирішенні даної справи, то суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вище викладене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 25 листопада 2022 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк