КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/11952/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/5098/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарях Рижих А.В., Кролівець О.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариства з обмеженою відповідальністю «Стєлаб»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стєлаб» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в :

у липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Стєлаб», в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.03.2020 по 04.02.2021 у сумі 962 884,06 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що з 26.11.2019 займав посаду генерального директора ТОВ «Стєлаб». 13.03.2020 він дізнався, що його звільнено з посади. У день звільнення він перебував на роботі, проте наказу про звільнення йому не вручено та не проведено з ним повного розрахунку, а саме не сплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та вихідну допомогу в розмірі шестимісячного середнього заробітку. Повний розрахунок з ним проведено лише 04.02.2021, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпПУ він має право на отримання середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08.06.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Стєлаб» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.03.2020 по 03.02.2021 у сумі 47 932,11 грн із вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску. Вирішено питання судовий витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду та просив викласти резолютивну частину в новій редакції, яким просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10.03.2020 по 04.02.2021 в розмір 962 884,06 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не правильно застосовано висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 по справі № 569/7584/18. Вважає, що справи на які суд послався ухвалюючи рішення суду є кардинально різними від його справи. Судом при розгляді справи не було з`ясовано причин затримки в понад 200 днів розрахунку при звільненні. Вказував, що суд з невідомо з яких мотивів не прийняв визнання позову відповідачем, хоча таке визнання було підписано уповноваженим представником у відзиві на позовну заяву. Вважає, що суд не мав достатніх підстав для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Також судом безпідставно зменшено розмір витрат на правничу допомогу, оскільки жодного клопотання про таке зменшення відповідачем не подано. Суд також не врахував, що відмова від частини позовних вимог обумовлена добровільною сплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку відповідачем після відкриття провадження, а тому відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог у наслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися та про причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 26.11.2019 ОСОБА_1 працював у ТОВ «Стєлаб» на посаді генерального директора.

Рішенням учасника підприємства - акціонерного товариства «Pro Partners Holding» (компанії, створеної за законодавством Словацької Республіки) № 10/03 від 10.03.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора ТОВ «Стєлаб» з 10.03.2020.

Відповідач визнав, що при звільненні позивача йому не були виплачені грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, виплата якої передбачена ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Виплата всіх сум, що належали позивачу від підприємства при звільненні здійснена 04.02.2021.

Згідно довідки про середню заробітну плату від 02.03.2020 № 9 за січень та лютий 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в загальному розмірі 173 913,04 грн, а фактично відпрацьовано робочих днів за цей період - 41.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із частки компенсації за невикористану відпустку у загальній сумі затриманої виплати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч 1. ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору, зокрема, з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

ОСОБА_1 звільнено з роботи за рішенням учасника підприємства - акціонерного товариства «Pro Partners Holding» без зазначення причини звільнення. Це рішення позивачем не оспорювалося. У даному рішенні вказано саме про звільнення позивача з роботи, а не про припинення його повноважень як генерального директора товариства відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України

Будь - який інший наказ про звільнення позивача з роботи відповідачем не видавався. Разом з тим, у трудову книжку позивач особисто та на власний розсуд вніс запис про те, що він звільнений з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Незважаючи на те, що причину звільнення, за якою законом передбачено право працівника на отримання вихідної допомоги, позивач вніс до своєї трудової книжки на власний розсуд, відповідач виплатив йому вихідну допомогу у сумі 420 000 грн.

Суд першої інстанції врахував як виплату такої вихідної допомоги, так і ту обставину, що позивач працював у відповідача три місяці дванадцять днів, проте отримав вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

При цьому відповідач у відзиві зазначав, що позивач самостійно встановив собі розмір посадового окладу у сумі 50 000 грн, що є збитковим для товариства, та в подальшому самостійно склав довідки про доходи, одна з яких долучена до позовної заяви.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 47 932,11 грн виходячи із розміру несплаченої компенсації за невикористану відпустку та із компенсаторного характеру вихідної допомоги.

Такі висновки суду відповідають завданню цивільного судочинства, принципу справедливості та розумності.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що відповідач визнав позовні вимоги не можна вважати обгрунтованими, оскільки як у відзиві на позовну заяву, так і в уточненнях до відзиву відповідач визнав позов лише на суму 1 000 грн.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 22.11.2022.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук