МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 475/186/20
Провадження № 22-ц/812/986/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Кривенко О.В. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання заповіту, посвідченого сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Шевченко Ж.М., нікчемним.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 30.10.2018 року, актовий запис №201.

Після смерті батька залишилось спадкове майно, до складу якого входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4.84 га, розташована в межах території Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом серії ЯА № 064312, виданим 7 листопада 2005 року Доманівською РДА та зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23.

Позивач як спадкоємцем першої черги у визначений ст.1270 ЦК України строк звернувся до Доманівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

При прийнятті заяви нотаріус повідомила, що на таке спадкове майно, як земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва існує заповіт від 2015 року. Іншої інформації йому не повідомили, посилаючись на нотаріальну таємницю. Згодом він дізнався, що заповіт було складено 13 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_2 , що проживає в с. Копані.

Зазначений заповіт було посвідчено головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області Шевченко Ж.М.

З огляду на наявну інформацію, вважає, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його посвідчення.

Так, статтею 1233 Цивільного кодексу України (ЦК України) визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином (дія однієї сторони), породжує виникнення прав та обов`язків у спадкоємця після смерті заповідача.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем; бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1, 2 Закону України «Про нотаріат» № 280/97-ВР від 21 травня 1997 року (в редакції від 30 жовтня 2014 року чинній на момент вчинення спірного заповіту; далі Закон № 280/97-ВР), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

У населених пунктах, де немає нотаріусів, заповіти (крім секретних), посвідчують уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування (пункт 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про нотаріат»).

Пунктом 1.2 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом № 3306/5 від 11 листопада 2011 року, визначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Підпунктом 5 п. б ч. 1 ст. 38 Закону № 280/97-ВР визначено, що до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження щодо вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання.

Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень, (частина 1 ст. 51 Закону № 280/97-ВР).

Рішенням першої сесії VI скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області від 16 листопада 2010 року «Про утворення виконавчого комітету Царедарівської сільської ради та затвердження його персонального складу» вирішено сформувати виконавчий комітет сільської ради.

Частиною 6 ст. 59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що виконавчий комітет сільської ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Однак, всупереч зазначеним вимогам законів, сільським головою Царедаріської сільської ради Доманівського району Миколаївської області Шевченко Ж.М. 31.12.2010 року було винесено розпорядження № 55, яким затверджено посадову інструкцію сільського голови, де у п. 2.15 передбачено, що у період відсутності секретаря виконкому сільської ради саме голова вчиняє нотаріальні дії.

Відповідно до частини 8 ст. 59 та пункту 20 ч. 4 ст. 42 Закону № 280/97-ВР, розпорядження сільського голови, як акт посадової особи органу місцевого самоврядування, може ним видаватись виключно в межах своїх повноважень.

Такі повноваження, в свою чергу, визначені у пункті 20 ч. 4 ст. 42 Закону № 280/97-ВР і до них не входить право визначати особу, відповідальну за здійснення нотаріальних дій у органі місцевого самоврядування.

Отже, на думку позивача, голова Царедаріської сільської ради Доманівського району Миколаївської області Шевченко Ж.М., посвідчуючи спірний заповіт, не мала на це повноважень.

Вказані висновки узгоджуються і з правовою позицію Верховного Суду України, викладеною в ухвалі від 19 січня 2006 року. Такої ж правової позиції притримувався і Верховний Суд у справі № 607/15112/17 (реєстровий № 82499472).

В рішеннях 1-40 сесій 6 скликання взагалі відсутні відомості про надання посадовим особам Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області повноважень на вчинення нотаріальних дій. Останнє таке рішення приймалося ще в 1997 році.

Також позивач вважає, що не мала голова на це повноважень і з іншої причини, оскільки рішенням № 6 від 09.07.2015 року XXXIX сесії 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області сільському голові ОСОБА_3 було надано щорічну та додаткову відпустки строком з 13 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року. Рішення сесії про відкликання ОСОБА_3 із відпустки відсутні.

ХХХХ сесія 6 скликання Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області відбувалася у вересні 2015 року.

Тобто, вчиняючи 13 серпня 2015 року нотаріальну дію зі складання заповіту, ОСОБА_3 перебувала у відпустці, а отже не мала права вчиняти будь яких дій, як сільський голова.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Водночас, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 своєї постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у випадку наявності спору вимога про встановлення нікчемності правочину може бути заявлена.

Посилаючись на викладене, просив визнати нікчемним заповіт, складений ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області.

Ухвалою Доманівського районного суду від 19.06.2020року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 .

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій повторюючи доводи позовної заяви, просив скасувати рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року та задовольнити позовні вимоги.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу учасники процесу не скористалися.

В судове засідання учасники процесу не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач та його представник просили розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив із того, що спадкодавцем ОСОБА_4 13 серпня 2015 року був складений заповіт на ім`я відповідача ОСОБА_2 на спадкове майно у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4.84га, яка розташована на території Царедарівської сільської ради Доманівського району та належна йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА №064312, виданого Доманівської РДА 07.11.2005 року. Заповіт посвідчено вдома у заповідача сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівської району Шевченко Ж.М. у присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та підписано іншою особою ОСОБА_7 у зв`язку з хворобою заповідача ОСОБА_4 . Особу заповідача, свідків та особи, яка підписала заповіт встановлено, дієздатність перевірено.

З копії витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №58248338, вбачається, що складений ОСОБА_4 заповіт від 13.08.2015 року та посвідчений в Царедарівській сільській раді Доманівського району Миколаївської області сільським головою ОСОБА_3 , є чинним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер у віці 82 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, актовий запис № 201 від 30.10.2018 року.

Згідно ст. 42 ч.4 п.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільський голова організовує в межах, визначених цим законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету, згідно п.7 сільський голова здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету, згідно п.20 сільський голова видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Розпорядженням сільського голови Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області від № 55 від 31.12.2010 року затверджено посадову інструкцію апарату виконавчого комітету Царедарівської сільської ради, в тому числі голови виконкому та секретаря виконкому, згідно п. 2.15 якої сільський голова складає і засвідчує нотаріальні дії у відсутності секретаря сільської ради.

Згідно рішення сільської ради № 3 від 16.11.2010 року утворено виконавчий комітет Царедарівської сільської ради та затверджено її склад у складі 7 чоловік, голова виконавчого комітету ОСОБА_3 , секретар виконавчого комітету Млінцова Ольга Василівна.

Згідно рішення № 1 від 10.11.2014 року ХХХУ позачергової сесії 6 скликання достроково припинено повноваження секретаря Царедарівської сільської ради ОСОБА_8 у зв`язку з виходом на пенсію.

Рішенням Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області № 6 від 09.07.2015 погоджено Царедарівському сільському голові ОСОБА_3 щорічну та додаткову відпустку з 13.07.2015 року по 27.08.2015. В розпорядженні № 20 від 07.07.2015 про надання чергової відпустки сільському голові Царедарівської сільської ради зазначено, що голова вибуває у відпуску з 13.07.2015 року по 11.08.2015 року та додаткову відпуску з 12.08.2015 року о 27.08.2015 року включно.

Розпорядженням № 24 від 03.08.2015 року відкликано ОСОБА_3 з щорічної відпустки у зв`язку з виробничою необхідністю з 03.08.2015 року з перенесенням на інший період.

Згідно з рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 02.03.2020 року, яке є чинним, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

З вказаного рішення суду вбачається, що нотаріальна дія по посвідченню заповіту ОСОБА_4 була вчинена посадовою особою органу місцевого самоврядування ОСОБА_3 , сумнівів у дієздатності заповідача у неї не виникало.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши положення ст. ст. 1233, 1247, ч.1 ст. 1257, ч.8 ст. 1252 ЦК України, пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5 у редакції на час посвідчення оспорюваного заповіту, статті 1, підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 11.02.2014 року у справі № 1-1/2014, суд дійшов висновку, що вчинення нотаріальних дій посадовою особою виконавчого комітету сільської ради, якою, в тому числі є його голова, у випадку відсутності у населеному пункті нотаріуса, є здійсненням відповідним органом місцевого самоврядування (від імені якої діє її посадова особа) делегованих повноважень, наданих їм в силу прямої норми закону.

Інакший підхід призводить до необґрунтованого покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 року у справі № 220/183/20.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення заповіту сільська рада діяла як суб`єкт владних повноважень та зобов`язана була діяти в межах законодавства. Тому ОСОБА_4 , звертаючись до сільської ради з приводу посвідчення заповіту, мав обґрунтовані очікування щодо дотримання суб`єктом владних повноважень при виконанні покладених на неї обов`язків вимог Конституції України. Заповідач був впевнений в правильності вчинення нотаріальної дії щодо нотаріального посвідчення його волевиявлення щодо майна на випадок смерті. Отже, сумнівів у правильності свого вибору та у дотриманні відповідного порядку органом, який посвідчив заповіт, у заповідача ОСОБА_4 не виникло. Особа, яка складала заповіт, мала повну цивільну дієздатність, та мала на це право, її волевиявлення було вільним та відповідало її волі. Особа, яка посвідчила заповіт перебувала на посаді в державному органі, та виконувала функції щодо посвідчення заповітів в силу розпорядження сільського голови, яке ніким не оспорено та не скасовано, нотаріальна дія по посвідченню заповіту зареєстрована у належний спосіб. Заповіт складений письмово, підписаний заповідачем, містить дату та час його складання, зареєстрований в журналі для записів нотаріальних дій, та внесений до Реєстру заповітів.

Окрім того, заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Проаналізувавши зазначені норми права, а також положення ч.1 ст. 1257 ЦК України, суд зазначив, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.

Проаналізувавши положення ч.1 ст. 15 та ч.1 ст. 16 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину, Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав.

Також суд виходив, що згідно правових висновків, наведених у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 620/564/19 (провадження № 61-6254св21), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (провадження № 61-10983св21), від 28 жовтня 2021 року у справі № 498/606/17 (провадження № 61-545св20), якщо позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим обрав неналежний спосіб захисту, позов задоволенню не підлягає.

Отже, встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи, суд першої інстанції дійшов остаточного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, визначаючи юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний позивачем заповіт не є нікчемним, а також з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки позивач заявив вимогу про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків недійсності правочину, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Однак з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, також такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину.

Слід зазначити, що за ст. 3 ЦПК України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду, відступивши від висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину, вказала в своїй постанові від 04 червня 2019 року справа № 12-304гс18, що недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.

Тобто, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на викладене визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Позивач стверджує, що нікчемним є заповіт, складений ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області.

Наслідком такої нікчемності є перехід права та обов`язків від спадкодавця до спадкоємців першої черги за законом, які у відповідності до вимог статей 1268-1270 ЦК України прийняли спадщину.

За таких умов, належним способом захисту інтересів позивача є визнання права на спадщину за умови, що він як спадкоємець першої черги за законом, у визначений статтею 1270 ЦК України строк подав заяву про прийняття спадщини. В іншому випадку, за позовом спадкоємця, який пропустив строк прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, а у разі спору, що виник між спадкоємцями з приводу права власності на спадкове майно, позивач має право звернутися з позовом в порядку пункту першого частини першої статті 16 ЦК України.

Водночас позивач відповідну позовну вимогу не пред`являв.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (особа, на ім`я якої складено заповіт і яка прийняла спадщину) про визнання заповіту нікчемним не підлягає задоволенню, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту. Тому апеляційний суд не перевіряє доводи апеляційної скарги у частині висновку щодо нікчемності спірного правочину, не підтверджує і не спростовує його, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

З цих же підстав, приймаючи рішення по справі за заявленим у встановленому законом порядку позовом, суд помилково в межах заявлених позивачем позовних вимог навів як оцінку доказів, так і зробив висновки стосовно того, чи є заповіт, складений ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, нікчемним.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає за необхідне рішення суду змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення оцінку доказів та висновки суду стосовно того, чи є заповіт, складений ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, нікчемним.

Крім того, приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2020 року в справі № 637/228/17 (провадження № 61-36198св18) зроблено висновок, що сільська рада не є належним відповідачем у справі про визнання заповіту недійсним та/або нікчемним.

У справі, що переглядається, ОСОБА_9 пред`явив позов про визнання нікчемним заповіту, складеного ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідченого сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, як до спадкоємця за заповітом ( ОСОБА_2 ), так і до Доманівської селищної об`єднаної територіальної громади Миколаївської області, вказавши її співвідповідачем.

Оскільки Доманівська селищна об`єднана територіальна громада Миколаївської області не є належним відповідачем, то у задоволенні позовних вимог до неї необхідно відмовити з тих підстав, що вони пред`явлені до неналежного відповідача.

Приймаючи остаточне рішення у справі колегія суддів враховує також правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019р. у справі № 471/163/17 та від 07 квітня 2021р. у справі № 665/103/18.

Відповідно до частин першої, другої і четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення за умови, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , однак з помилкових мотивів, судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови та з виключенням з мотивувальної частини рішення оцінки доказів та висновків суду стосовно того, чи є заповіт, складений ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, нікчемним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 29 вересня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виключивши з мотивувальної частини рішення оцінку доказів та висновки суду стосовно того, чи є заповіт, складений ОСОБА_4 13.08.2015 року на ім`я ОСОБА_2 та посвідчений сільським головою Царедарівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, нікчемним.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.