Справа № 462/679/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Мруць І.С.,

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Р.,

справа № 462/679/22

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності,

встановив:

позивачка 07.02.2022 року звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 71,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час шлюбу з відповідачем було набуто у власність квартиру за особисті кошти позивачки, які вона отримала від своє матері ОСОБА_3 . Позивачкою було запропоновано відповідачу оформити право власності на спірну квартиру за малолітньою донькою сторін, однак відповідач уникає конкретної відповіді, жодних дій для вирішення майнових питань не вживає. Позивачка вважає, що такими діями відповідач порушує її право на розпорядження майном, просить позов задоволити.

Ухвалою судді від 04.03.2022 року позовну заяву позивачки прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено дату та час розгляду підготовчого засідання.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.03.2022 року постановлено розглядати справу у загальному позовному провадженні.

13.06.2022 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 , у якому він заперечив проти позову, вважає, що має право на частку у квартирі.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 16.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала. Пояснила, що кошти для купівлі квартири були надані її матір`ю, про що були складені договір позики та розписка. Кошти на час розгляду справи матері не повернуті. Шлюб між ними з відповідачем розірвано, у спірній квартирі позивачка проживає із донькою сторін, ОСОБА_2 проживає окремо.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що йому було відомо про те, що до укладення шлюбу матір відповідачки надала їй кошти для купівлі житла. Він знав, що ОСОБА_1 уклала договір позики із своєю матір`ю та написала розписку про отримання коштів. Відповідач також підтвердив, що отримані позивачкою кошти були використані для купівлі спірного житла. Він зазначив, що підписував згоду на укладення позивачкою договору про участь у фонді фінансування будівництва. Однак, наполягає що має право на Ѕ частку квартири, оскільки витрачав кошти на ремонт житла, благоустрій такого. Додав, що на час розгляду справи не має можливості представити суду чеки чи інші підтвердження таких своїх витрат.

Заслухавши вступне слово позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 з 28.05.2016 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11.11.2019 року. У шлюбі в сторін народилася дитина ОСОБА_5 (копія свідоцтва про шлюб, копія свідоцтва про народження, копія рішення суду, а.с.5,6,8).

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.12.2016 року, витягу-інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2022 року, власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Підставою виникнення права власності є Договір про участь у фонді фінансування будівництва, серія та номер №3/1, виданий 18.11.2016, довідка про сплату 100 відсотків фактичної загальної площі об`єкта інвестування, серія та номер №1, виданий 18.11.2016, Акт прийому-передачі об`єкта інвестування до Договору (а.с.17, 81).

Виходячи із договору №3/1 про участь у фонді фінансування будівництва від 18.11.2016 року, такий укладено між ПАТ «Кредобанк» (Управитель) та ОСОБА_1 (Довіритель) про те, що Довіритель надає свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва. Об`єктом інвестування є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 71,70 кв.м.

П.15 Договору встановлено, що для закріплення Об`єкта інвестування Довіритель протягом одного банківського дня з дня підписання цього Договору вносить на рахунок Управителя кошти в розмірі 896 250 грн. (а.с.9-13).

Згідно Довідки №1 від 18.11.2016 року, ОСОБА_1 станом на 18.11.2016 року проведено повний розрахунок за фактичну загальну площу Об`єкта інвестування (а.с.14).

Між забудовником (Товариством з обмеженою відповідальністю «Завод нестандартного технологічного обладнання») та ОСОБА_1 18.11.2016 року укладено Акт прийому-передачі об`єкта інвестування до Договору про участь у ФФБ від 18.11.2016 року (а.с.15).

Відповідно до копії платіжного доручення №57775064 від 18.11.2016 року, ОСОБА_1 сплатила ПАТ «Кредобанк» 896 250 грн. (а.с.16).

Виходячи із копій розписки, Договору позики, оригінали яких були оглянуті судом, 30.04.2016 року ОСОБА_6 отримала від своєї матері ОСОБА_3 кошти в сумі 1 230 000 для придбання житла (а.с.19,21).

Згідно копії заяви, посвідченої 20.08.2021 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Завійською Ю.Л., ОСОБА_1 підтвердила, що 30.04.2016 року між нею та ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошових коштів в сумі 1 230 000 грн. (а.с.20).

Позивачка подала суду копії заяв та перекладів з італійської мови на українську мову про суми, виплачені ОСОБА_7 з 2011 року по 2016 рік працедавцем відповідно до Національної колективної трудової угоди за роботу по дому (а.с.22-37).

Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 60 СК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

-час набуття такого майна;

-кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

-мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю.

Водночас, суд зазначає наступне.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що, за договором позики, позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно ст.545 ЦК, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (Постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №483/1953/16-ц).

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує не тільки факт укладення договору позики та зміст його умов, але й факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 (провадження № 61-14052св21).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Виходячи із змісту поданого ОСОБА_1 договору позики, такий укладеного між ОСОБА_3 (Позикодавець) та ОСОБА_6 (Позичальник), та предметом такого є гроші в сумі 1230000, 00 грн. сторони за цим договором домовились, що повернення грошових коштів здійснюється протягом 30 календарних днів з дати отримання Позичальником відповідної вимоги про їх повернення.

Водночас, відповідно до розписки ОСОБА_6 отримала від своєї матері ОСОБА_3 1230000 грн. в дар, що суперечить змісту вищезазначеного договору позики.

В цьому контексті суд також зауважує, що до приватного нотаріуса для підтвердження укладення договору позики, ОСОБА_1 звернулася 20.08.2021 року, незадовго до подання нею позову про визнання спірного майна особистою власністю, а оригінал розписки зберігається в ОСОБА_1 , хоча вона у судовому засіданні особисто зазначила, що кошти матері не повернуто.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що знав про укладення колишньою дружиною такого договору позики і написання нею розписки, але цих документів раніше не бачив.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Судом було роз`яснено сторонам їхнє право на подання заяв, клопотань, зокрема про виклик свідків, а саме ОСОБА_3 , призначення експертиз у справі, однак ОСОБА_2 , який зазначив, що має право на Ѕ частину спірної квартири, вважав за недоцільне скористатися таким правом. Не подавала таких клопотань і позивачка.

За таких обставин, суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 не спростовано презумпції права спільної власності подружжя на спірне майно, а подані нею на підтвердження своїх доводів докази є суперечливими та у сукупності не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Так, спірне майно квартиру АДРЕСА_3 придбано під час перебування сторін спору у шлюбі, метою придбання житла було проживання сім`ї у такому та з цією метою сторонами здійснювався там ремонт та благоустрій, про що сторони зазначали у судовому засіданні, позивачкою не підтверджено належними доказами час та джерело набуття коштів для купівлі майна, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, -

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистої приватної власності - відмовити.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 25 листопада 2022 року.

Суддя: І.С. Мруць