ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року

м. Харків

справа № 639/6720/18

провадження № 22ц/818/ 2065 /22, № 22ц/818/ 2538 /22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Яцина В.Б.

за участю секретаря судового засідання Гармаш К.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3

третя особа - Харківська міська рада в особі Департаменту територіального контролю Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Валки Харківської області апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року ухвалених у складі судді Труханович В.В.

УСТАНОВИВ :

В листопаді 2018 року до суду ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, після уточнення якого від 09.03.2021( т. 3 а.с. 24 30, а.с. 25 - 81), просила знести самовільно збудований відповідачами сарай, що розташований між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відновити межу між вищезазначеними будинками АДРЕСА_1 та №9 згідно другого варіанту звіту землевпорядника від 28.04.2016 року шляхом демонтажу паркану (з залізної сітки рабиця) за сараєм ( літ Д) з боку городів між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 та встановлення паркану по межовим ознакам, які відповідають другому варіанту встановлення межі: відрізок А Б по існуючій бетонній огорожі від зовнішньої межі домоволодінь по АДРЕСА_2 , довжиною 24,92 м, відрізок Д Е через існуючу капітальну цегляну будівлю, розділивши її на дві частини, довжина відрізку 6,85 м, відрізок Е Д повернувши по стіні будівлі довжиною 2,13 м, відрізок Д І умовна межа проходить від будівлі до зовнішньої огорожі домоволодіння АДРЕСА_2 , розділивши огорожу між т.24 та т.25 складає 5,99 м.

Позов обґрунтований тим, що позивач разом з родиною мешкає по АДРЕСА_3 . Відповідачі мешкають у кв. АДРЕСА_4 . Будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 межують між собою. Відповідачі неодноразово порушували межу між будинками. На земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 площею 1617 кв.м (замість 1830 кв.м) розташований самовільно побудований сарай, площею 35 кв.м Будівництво сараю ( гаражу) літ Д було проведено відповідачами на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без отримання необхідних дозвільних документів, з суттєвим порушенням будівельних та пожежних норм, з порушенням прав інших землекористувачів та без згоди позивачки. Відповідачі самовільно прихопили частку земельної ділянки будинку АДРЕСА_1 площею 72 кв.м та тривалий час незаконно використовують її на власний розсуд. Позивач заперечує проти збереження самовільно збудованого відповідачами сараю ( гаражу ) літ Д на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 . Також вказує, що після встановлення межі у примусовому порядку 28.04.2016 року відповідачі в черговий раз прихопили земельну ділянку за самовільно збудованим сараєм (гаражем) літ Д , встановивши паркан на власний розсуд. Геодезичні зйомки від 2016, 2017 та 2021 років підтверджують порушення меж та конфігурацію земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Експертиза від 2020 року підтвердила, що межа зміщена у бік будинку АДРЕСА_1 . Позивач вважає, що таким чином порушуються її права, оскільки до її двору не можливий заїзд спецмашин та не зручно носити велико габаритні речі, будівельні матеріали. Добровільно звільняти самовільно захоплену ділянку відповідачі відмовляються. Тому позивач змушена звернутися до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2021 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, а саме що зведений на території відповідачів паркан та сарай чинять перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Позивачка також не обґрунтувала, що захист її прав лише у такій спосіб як знесення споруди є найефективнішим. Надані позивачкою фотознімки, не є належними доказами у справі, оскільки з них не можливо встановити яке саме домоволодіння на них зображене, де розташований паркан та яким чином він порушує її права.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн.

Додаткове рішення обґрунтовано тим, що розмір понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи та наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання цих послуг, значенням справи для сторони. Доказів на спростування співмірності зазначених витрат позивачкою не надано.

Не погодившись з рішенням та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, якою просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на основне рішення суду обґрунтована тим, що рішення суду суперечать чинному законодавству, ухвалено з численними порушеннями норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом повністю проігноровані доводи позивача та надана неправильна оцінка доказам у справі. Суд не в повній мірі дослідив фактичні обставини справи та ухвалив рішення що не відповідає вимогам закону.

А саме, позивач надала належні та допустимі докази на підтвердження тривалого порушення її прав в результаті неправомірної поведінки відповідачів, що вже було предметом судового розгляду у справі № 2/879/11, факт побудування ОСОБА_2 самовільно паркана підтверджується даними листа виконкому Жовтневої райради м. Харкова від 04.08.2006. Рішенням суду від 04.06.2013 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язано знести самовільно збудований гараж між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Зазначене рішення було виконано у примусовому порядку, проте після цього відповідачі знову змінили межі земельної ділянки чим порушили права позивачки. Тому позивачка разом з іншими співвласниками знову звернулася до суду. Заочним рішенням Жовтневого райсуду м. Харкова від 21.07.2014 у справі № 2012/2- 474/11,що було залишено без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2015 року ( провадження № 22 ц/790/1262/15) зобов`язано ОСОБА_5 , ОСОБА_3 відновити межі земельних ділянок, які існували до порушення права користування, встановивши межі земельних ділянок АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 відповідно до даних протоколу № 17 засідання виконавчого комітету Червонобаварської районної ради депутатів трудящих від 08 червня 1954 року та зобов`язати відповідачів демонтувати паркан між земельними ділянками АДРЕСА_1 та №9. Рішення суду від 21.04.2014 року було виконане, проте відповідачі знову порушили права позивачів та самовільно встановили паркан за сараєм на старе місце. Зазначене підтверджено даними геодезичних зйомок станом на 2016, 2017, 2021 роки. Висновок про зміщення межі біля будинку АДРЕСА_2 підтверджується і висновком судової експертизи проведеної в рамках дійсної справи. На аркуші 15 зазначеної експертизи мається викопіювання із схематичного плану кварталу № 229 домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на якому спірний сарай відсутній, проте на а.с16 є зміщена геодезична зйомка ( фактичні межі) домоволодінь № 7 та № 9, відповідно до якої існує сарай, що розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 та огороджений до будинку АДРЕСА_2 . Також на аркушах 17,18 експертизи є фото таблиці огорожі між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 з яких вбачається, що після відновлення межі заїзд до будинку АДРЕСА_1 відбувся, а проїзд ні, тому що на земельній ділянці АДРЕСА_1 розташований сарай

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду обґрунтована тим, що відповідачами не надано належних доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, а саме в матеріалах справи відсутній договір про правову допомогу, попередній розрахунок судових витрат, детальний опис робіт виконаних адвокатом, копія книги обліку доходів та витрат та банківські відомості про те, що саме ця сума була отримана адвокатом у день видачі квитанції, класифікація та кошторис на послуги адвоката станом на 2021 рік. Розмір гонорару адвоката є завищеним щодо іншої сторони та є не розумним. Про понесення судових витрат на правничу допомогу представником відповідачів не повідомлено до закінчення судових дебатів.

У відзивах на апеляційну скаргу на основне та додаткове рішення суду представник відповідачів просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Вважає, що рішення суду є законними, справедливими та правомірними. Посилається на те, що суд дав належну оцінку обставинам у справі та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та наявності підстав для стягнення з позивача на користь відповідачів понесених ними витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 367 Цивільного Процесуального Кодексу (далі ЦПК) України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

06.12.2020 на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог. Проте відповідно до вимог ст. ст. 13, 367 ЦПК України така заява не може бути прийнята до розгляду на стадії розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_6 , ОСОБА_3 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_1 є співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 .

Протоколом №17 засідання виконавчого комітету Червонобаварської районної ради депутатів трудящих від 08 червня 1954 року вирішено зареєструвати за землекористувачами земельні ділянки: по АДРЕСА_2 площа земельної ділянки, що підлягає реєстрації 1524 кв.м, по АДРЕСА_1 - площа земельної ділянки, що підлягає реєстрації 1830 кв.м, виявлені лишки земельної ділянки 10 кв м ( т.1 а.с. 25-26).

Між співвласниками вищезазначених домоволодінь на протязі тривалого часу виникають спори щодо порядку користування земельною ділянкою, розташування на ній надвірних будівель та споруд. Дані спори неодноразово вирішувалися судом.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 липня 2014 року по справі № 2012/2-474/11 позовні вимоги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задоволені частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_10 відновити межі земельної ділянки, які існували до порушення права користування, встановивши межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно до даних протоколу №17 виконавчого комітету Червонобаварської районної ради народних депутатів трудящих м. Харкова від 08 червня 1954 року та зобов`язано відповідачів демонтувати паркан між земельними ділянками АДРЕСА_1 та № 9. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено ( т.1 а.с. 19-21).

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 березня 2015 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 липня 2014 року залишено без змін. (т.1 а.с. 16-18).

На виконання вищезазначеного рішення суду 17 листопада 2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист ( т.1 а.с. 22).

Постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ХМУЮ від 05 березня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2012/2-474/11 виданого Жовтневим районним судом м. Харкова ( т.1 а.с. 23-24).

Згідно даних звіту фахівця ОСОБА_11 , що складений згідно з постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Жовтневого ВДВС ХМУЮ від 19.04.2016 в рамках виконавчих дій виконавчого листа №2012/2-474/11 виданого 21 липня 2014 року Жовтневим районним судом м. Харкова рішення суду щодо відновлення меж земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було виконане. ( т.1 а.с. 8-12)

Зазначену обставину підтвердив і допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції спеціаліст ОСОБА_11 .

Крім цього, сторони не заперечували проти того, що рішення суду відносно демонтування паркану, розташованого між земельними ділянками АДРЕСА_1 та № 9 виконано у повному обсязі, а виконавче провадження закрито.

У позовній заяві позивачка стверджує, що після виконання рішення суду відповідачі встановили новий паркан на старому місці.

На підтвердження зазначеного твердження надані фотокопії світлин з зображенням домоволодіння та паркану. ( т.3 а.с.82-89; 111-125).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 січня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , 3-ті особи Харківська міська рада, Адміністрація Жовтневого району ХМР, КП «Жилкомсервіс», Інспекція ДАБК у Харківській області, КП «ХМБТІ», ОСОБА_13 про припинення дій, які порушують права власника майна та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди, відмовлено (т.1 а.с. 123 -132).

Згідно висновку експерта № 7666 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 20.11.2020 року має місце зміщення межі між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 у бік домоволодіння АДРЕСА_1 , відповідно топографо-геодезичних висновків після відновлення межі по рішенню суду згідно з протоколом №17 від 08.06.1954. Встановити, на яку площу відбулося зміщення, не уявляється можливим Встановити, чи відповідає фактичне розташування самовільно збудованого відповідачами сараю між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 землекористуванню земельними ділянками в межах, встановлених згідно з протоколом №17 від 08.06.1954 року, не уявляється можливим (т.2 а.с. 67-80).

Згідно пояснень представника відповідачів та даних протоколу судового засідання від 19.07.2021, даних звукозапису судового засідання в судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_14 дала роз`яснення з приводу висновків земельно-технічної експертизи № 7666 від 20.11.2020 року. А саме, експерт пояснила, що дати відповідь за рахунок чого має місце зміщення межі між будинками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 у бік домоволодіння АДРЕСА_1 , оскільки в наданих матеріалах інвентаризаційних справ та поквартальній зйомці на вищезазначені земельні ділянки не міститься даних стосовно прив`язок будівель і споруд до меж земельних ділянок, що не дає змогу відобразити яким саме чином має проходити межа між суміжними земельними ділянками. Накласти фактичну геодезичну зйомку на викопіювання з будівельного кварталу, тобто накладення одного документу на інший не надається можливим, оскільки викопіювання складене не в масштабі( не вірно накреслені розміри 41,0 м та 29,0 м по АДРЕСА_2 , розмір 64,40 м зі сторони домоволодіння АДРЕСА_5 , розмір 17,8 м з тильної сторони домоволодіння АДРЕСА_6 ). Виходячи з вищенаведеного, встановити на яку площу відбулося зміщення не уявляється можливим ( т.3 а.с. 165 169, 237).

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова від 07.07.1998, 3 62-32 прийнято до експлуатації приміщення, у тому числі і сарай літ. «Д» по АДРЕСА_2 ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 . ( т.1 а.с. 112)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року відмовлено у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради, Харківської міської ради, 3-ті особи ОСОБА_10 , ОСОБА_2 про визнання протиправною бездіяльності (т.1 а.с. 143-154)

Згідно листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР від 16.11.2018 №3137/0/250-18, інспекцією в грудні 2016 року проведено позаплановий захід на об`єкти «господарська будівля поблизу будинку АДРЕСА_2 ». Перевіркою з виїздом на місце встановлено, що самовільно побудований сарай літ. «Д» прийнятий до експлуатації згідно представленого власником рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова від 07.07.1998 №62-32. ( т.1 а.с. 36-37)

За результатами вказаної перевірки Інспекцією ДАБК було складено Акт №696-А від 16.12.2016 року. (т.1 а.с. 114-116)

З листа відділення державного пожежного нагляду Жовтневого районного відділу від жовтня 2007 року №4/1589 вбачається, що під літ. «Д» на межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 зареєстрований сарай, який існує з 1978 року та рішенням Жовтневого райвиконкому від 07.07.1998 №62-32 прийнятий до експлуатації. ( т.1 а.с.40).

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, що їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не довела факту порушення відповідачами межі земельних ділянок, яка поділяє земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Згідно із статтею 152 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відповідно до статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж у натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

За змістом ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка представляє собою частину земної поверхні, що має фіксовані межі, характеризується певним місцем розташування, природними властивостями, фізичними параметрами, правовим і господарським станом та іншими характеристиками.

Межі земельної ділянки фіксуються у землевпорядній документації (кадастровому плані земельної ділянки) та виносяться на місцевість (в натурі) на підставі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із оформленням Акта винесення меж земельної ділянки в натурі. Місце розташування земельної ділянки фіксується прив`язкою її меж і крайніх точок до мережі координат (геодезичної мережі).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до чинного законодавства.

ОСОБА_1 документів, що свідчать про формування земельної ділянки АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку суду не надала.

На підтвердження розміру та конфігурації зазначеної земельної ділянки позивачка надала витяг з протоколу №17 засідання виконавчого комітету Червонобаварської районної ради депутатів трудящих від 08 червня 1954 року за змістом якого зареєстровані за землекористувачами земельні ділянки: по АДРЕСА_2 площа земельної ділянки, що підлягає реєстрації 1524 кв.м, по АДРЕСА_1 - площа земельної ділянки, що підлягає реєстрації 1830 кв.м, виявлені лишки земельної ділянки 10 кв м. та топографо геодезичну зйомку прилеглої території домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ( т. 1 а.с 25 26).

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України № 3613-VI від 07.07.2011 «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель; на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) охоплюється комплекс робіт, а саме: підготовчі роботи, топографо-геодезичні, картографічні роботи та роботи із землеустрою, камеральні роботи, складання і оформлення матеріалів технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України № 858-IV від 22.05.2003 «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини 1 статті 13, статей 12, 81, 175 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.

З метою захисту від порушення свого права власності ОСОБА_1 не оспорила рішення Жовтневого райвиконкому від 07.07.1998 №62-32 про прийняття сараю ( гаражу) літ. Д в експлуатацію.

Судова колегія вважає, що без оспорювання права власності відповідачів відновити межу між земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 не можливо.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Оскільки вина відповідачів у порушенні межі земельної ділянки № 7 не доведена, підстави для задоволення позову вістуні.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з його недоведеністю. Рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. З огляду на зазначене апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

З приводу доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, у разі спору щодо їх співмірності, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Задовольняючи заяву представника відповідачів про компенсацію витрат на правничу допомогу у розмірі 12000 грн суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що 21 січня 2021 року між ОСОБА_12 та адвокатом Кузнецовим А.І. було укладено Договір про надання правової допомоги. Згідно пункту 5.2 вказаного Договору клієнт сплачує на користь адвоката за 1 годину роботи (надання правової допомоги) 1 000, 00 грн.; мінімальна тарифікація 10 хвилин. (т. 3, а.с. 240-240). Відповідно до акту здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 28.09.2021, адвокатом було надано послуги на загальну вартість 10 000, 00 грн. (т. 3, а.с. 243). З акту здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 16.11.2021 вбачається, що адвокатом було надано послуги на загальну суму 2 000, 00 грн. (т. 3, а.с. 244). Зазначені кошти були сплачені ОСОБА_12 , що підтверджується Квитанціями до прибуткового касового ордеру №№ 18, 19. (т. 3, а.с. 246, 247)

Таким чином, адвокатом Кузнецовим А.І. надано послуги ОСОБА_12 на загальну суму 12 000, 00 грн.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку: якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Беззаперечно, якщо адвокат надав належні докази, що підтверджують виконання робіт (в тому числі договір про надання правової допомоги, деталізований акт виконаних послуг), а також докази, що підтверджують вчинення оплати клієнтом (платіжні доручення, квитанції, виписки по рахунку, прибутково-касові ордери), витрати повинні бути компенсовані при здійсненні розподілу судових витрат.

Проте, визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Саме такі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Оскільки представник відповідачів надав належні та допустимі докази на підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, в той час як позивачка доказів не співмірності цих витрат з заявленим представником відповідачів розміром суду не надала.

Проаналізувавши матеріали справи, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, судова колегія вважає, що при ухваленні додаткового рішення, суд встановив дійсність та необхідність понесених відповідачкою витрат на правову допомогу та обґрунтовано вважав, що їх розмір є розумним та співвісним з із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду про стягнення з позивачки на користь представника відповідачів 12000 грн витрат на правову допомогу.

Також ОСОБА_16 у відзивах на апеляційні скарги просив стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_12 суму понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1500 грн та 1000 грн, а разом 2500 грн за участь в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження витрат надав до суду копію договору про надання правової допомоги, копію акту № 4 та № 5 здачі - приймання виконаних робіт, копії квитанцій на суму 1000 та 1500 грн.

Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_12 підлягає додатковому стягненню 2500 грн витрат на правничу допомогу за участь в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 листопада 2021 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ,яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_7 ) 1500 ( одну тисячу п`ятьсот) гривень витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_7 ) 1000 ( одну тисячу) гривень витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2022 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина