Справа № 944/5518/20 Головуючий у 1 інстанції: Білецька М.О.
Провадження № 22-ц/811/3688/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м.Львів

Справа № 944/5518/20

Провадження № 22ц/811/3688/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області, ухвалене у м.Яворів 14 вересня 2021 року у складі судді Білецької М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про встановлення факту неукладеності договору та стягнення безпідставно набутих коштів,-

встановив:

17 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 19 грудня 2019 року він ( ОСОБА_1 ) та ФОП ОСОБА_2 підписали попередній договір купівлі-продажу бізнесу. Відповідно до цього договору відповідач мала намір продати, а він (позивач) придбати Туристичну Агенцію «Golden Tour» у м.Львові, однак в цьому договорі не було встановлено строку (терміну), протягом якого повинен бути укладений основний договір. У відповідності до п.4.2 договору у якості забезпечення виконання зобов`язання за цим договором, він (позивач) передав відповідачу до моменту укладення цього договору забезпечувальний платіж у рахунок майбутніх платежів у розмірі 6 500 доларів США. Однак основний договір не укладено. Внаслідок неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків. Стверджує, що кошти, які отримала відповідач (6 500 доларів США), набуті безпідставно. Вказує, що 2 грудня 2020 року він ( ОСОБА_1 ) звернувся до відповідача із вимогою про повернення коштів. Станом на 15 грудня 2020 року відповідач не повернула безпідставно набуті кошти. Зазначає, що сторони договору не погодили предмет цього договору. Відповідно до преамбули договору відповідач зобов`язалася в майбутньому передати об`єкт нерухомого майна, який належить їй на праві користування. Стверджує, що уступлення права на оренду та передача об`єкта нерухомого майна не являють собою одну і ту ж юридичну дію. Вказує, що йому (позивачу) не було надано для ознайомлення договір оренди для того, щоб зрозуміти чи вправі відповідач передавати це майно в суборенду, а також не було надано на це згоди наймодавця. Відповідач зобов`язалася передати клієнтську базу. В пункті 2.3. договору передбачено, що клієнтська база є базою даних про клієнтів Туристичної Агенції «Golden Tour», що містить наявну у відповідача інформацію та контактні дані про таких клієнтів в письмовій чи електронній формі. Також відповідач зобов`язалася здійснити передачу рухомого майна, про що зазначається в п. 2.8. договору. Однак, серед переліку КВЕДів ФОП ОСОБА_2 немає тих, які надають їй право займатись продажем рухомого майна. Просить позов задовольнити.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2021 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

8 лютого 2022 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи сторони в судове засідання не з`явилися. Представником позивача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться.

Датою ухвалення рішення, прийнятого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

З аслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що 19 грудня 2019 року сторони уклали договір (попередній) у простій письмовій формі. Згідно цього договору ФОП ОСОБА_2 має намір продати, а ОСОБА_1 купити бізнес ФОП ОСОБА_2 , а саме: Туристичну Агенцію «Golden Tour» у м.Львові, що складається з об`єкта нерухомого майна, належного ФОП ОСОБА_2 на праві користування, рухомого майна, комерційного найменування, ділової репутації, веб-ресурсів та інших маркетингових ресурсів, клієнтської бази, набраного та підібраного персоналу, комплексу маркетингових та менеджерських рішень, ділових та комерційних зв`язків, бази постачальників, прав інтелектуальної власності тощо.

Відповідно до п.1.1 договору ФОП ОСОБА_2 зобов`язується надати ОСОБА_1 комплекс послуг, передати певні права, визначені цим договором, а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги, а також ФОП ОСОБА_2 зобов`язується продати, а ОСОБА_1 - купити рухоме майно, перелік, опис, кількість якого визначаються у додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору, за основним договором купівлі-продажу рухомого майна та про надання супутніх послуг у процедурі продажу бізнесу - Туристичної Агенції «Golden Tour», який має бути укладено не пізніше грудня 2019 року.

Згідно із п.5.2 договору, у разі відмови чи ухилення ФОП ОСОБА_2 від укладення основного договору, невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань, визначених розділом 2 договору, щодо надання послуг, зокрема обов`язків, визначених у п.2.1-2.7, 2.10 договору, відмови чи ухилення ФОП ОСОБА_2 від передання майна покупцю у відповідності до п.2.9, ФОП ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 сплачену ним суму за цим договором - суму забезпечувального платежу, визначеного п.4.2, не пізніше 3 робочих днів з моменту настання строку, передбаченого п.1.1 цього договору.

Відповідно до п.5.3 договору у разі відмови чи ухилення ОСОБА_1 від укладення основного договору в обумовлений строк, сплачена сума забезпечувального платежу залишається у ФОП ОСОБА_2 та не повертається ОСОБА_1 .

Згідно із п.8.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до дня укладання основного договору. Якщо у визначений в п.1.1 договору термін не буде укладено основний договір або жодна з сторін не направить другій стороні пропозицію про укладення, зобов`язання щодо його укладення припиняються, окрім проведення розрахунків у відповідності до розділу 5 договору.

З переліку (специфікації) рухомого майна, які визначені як додаток №1 до попереднього договору від 19 грудня 2021 року, вбачається, що сторони погодили кількість рухомого майна, яке ФОП ОСОБА_2 зобов`язується передати, а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти, визначене кількісними та якісними характеристиками.

При постановленні рішення суд першої інстанції посилається на ст. ст. 635, 638, 640 642 ЦК України.

Відповідно до ст.251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно із ст. 252 цього Кодексу строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Відповідно до ч.3 ст.254 ЦК України, строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З пункту 1.1 договору (попереднього) вбачається, що сторони погодили строк укладення основного договору купівлі-продажу рухомого майна (не пізніше грудня 2019 року ). Тобто сторони досягли домовленості про встановлення строку укладення основного договору.

Відповідно до постанови Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами.

Позивач посилається на те, що під час укладення попереднього договору йому не було надано для ознайомлення договір оренди приміщення туристичної агенції, згоди наймодавця цього приміщення на передання майна позивачу, згоди клієнтів, персональні дані про яких містяться в клієнтській базі, на поширення такої інформації відповідачем позивачу та відсутність КВЕДів у ФОП ОСОБА_2 , які дозволяють здійснювати продаж рухомого майна.

Судом встановлено, що відповідно до п. 8.3 попереднього договору сторони підтверджують, що підписуючи цей договір, вони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, такий відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилок, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього договору відсутні.

Крім цього, відповідно до п.8.5 договору, сторони підтвердили, що договір містить усі істотні умови, передбачені для договорів цього виду і жодна із Сторін не посилатиметься в майбутньому на недосягнення згоди за істотними умовами договору як на підставу вважати його неукладеним або недійсним. Якщо будь-яка умова цього договору стане або буде визнана недійсною у зв`язку з невідповідністю закону, то така умова не тягне за собою визнання недійсності будь-якого іншого положення цього договору або цього договору в цілому. В такому випадку сторони повинні якнайшвидше вжити заходів щодо зміни договору тією мірою, наскільки це потрібно, щоб замінити недійсне положення, щоб у зміненому вигляді воно не було законним і по своїй суті максимально зберігало початковий наміри сторін.

Відповідно до Розділу ІІ попереднього договору «Зобов`язання Сторони 1», зобов`язання, які має ФОП ОСОБА_2 за цим договором, мають бути продубльовані в основному договорі. При цьому пунктом 2.9. договору визначено, що сторона 1 (відповідач) зобов`язується уступити свої права за цим договором на користь сторони 2 (позивача) та забезпечити укладення договору оренди орендодавцем приміщення з стороною 2 не пізніше дня укладення основного договору.

Укладаючи та підписуючи (попередній) договір від 19 грудня 2019 року, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного.

Встановлено, що ОСОБА_1 не звертався до ФОП ОСОБА_2 з приводу внесення змін до даного договору. Письмової відмови від придбання туристичного бізнесу чи пропозиції розірвати попередній договір відповідач від позивача не отримувала. Позивач не звертався до відповідача з пропозицією укладення основного договору. Позивач вперше звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів 2 грудня 2020 року.

24 лютого 2020 року відповідач скерувала позивачу вимогу про укладення договору купівлі-продажу бізнесу - Туристичної Агенції «Golden Tour» (основного договору) на виконання умов попереднього договору від 19 грудня 2019 року з двома примірниками договору.

З довідки Укрпошти вбачається, що конверт із вимогою повернувся за закінченням встановленого строку зберігання.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що з 2017 року вона (відповідач) відкрила тур-агенцію, як ФОП ОСОБА_2 . У листопаді 2019 року вирішила виїхати у м.Київ, а тому продати бізнес. 19 грудня 2019 року позивач вніс готівкою забезпечувальний платіж в розмірі 6500 доларів США, після чого вони обговорили укладення основного договору. В кінці грудня 2019 року відповідач неодноразово просила позивача укласти основний договір, однак такий всіляко ухилявся від цього, стверджував що не має грошей та просив почекати. При цьому весь час після підписання попереднього договору в грудні 2019 року вона підбирала персонал, навчала, допомагала оформляти заявки клієнтів, ознайомлювала разом з чоловіком ОСОБА_3 позивача із справами турагенції та, маючи доступ до електронної адреси турагенції бачила, що позивач успішно здійснює підприємницьку діяльність, отримуючи дохід. З грудня 2019 по березень 2020 вона сплачувала всі комунальні послуги, оренду приміщення, хоча дохід від проданих турпутівок отримував позивач.

ОСОБА_1 пояснив, що укладав попередній договір з відповідачем для того аби в нього склалось розуміння про діяльність туристичної агенції, спостерігав як працюють відповідач, доступу до сайту агенції не мав. В лютому 2020 року зрозумів, що не бажає займатись цією діяльністю. Мова про строк укладення основного договору між ним та відповідачем не велась. Вважає, що відповідач без підстав отримала від нього 6500 доларів США в якості забезпечувального платежу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вищенаведені обставини свідчать про фактичне укладення 19 грудня 2019 року між сторонами попереднього договору щодо купівлі-продажу Туристичної Агенції «Golden Tour» у м.Львові та ухилення позивача від укладення основного договору, що тягне за собою наслідки, передбачені п.5.3 попереднього договору, у відповідності до якого у разі відмови чи ухилення ОСОБА_1 від укладення основного договору в обумовлений строк, сплачена сума забезпечувального платежу залишається у ФОП ОСОБА_2 та не повертається позивачу.

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

Також суд першої інстанції посилається на постану Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, згідно якої «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Встановлено, що попередній договір купівлі-продажу бізнесу - Туристичної Агенції «Golden Tour» у м.Львові містить усі істотні умови договору.

Кошти, які просить стягнути ОСОБА_1 з ФОП ОСОБА_2 в розмірі 6500 доларів США, внесені в якості забезпечувального платежу для подальшого зарахування цієї суми в рахунок загальної вартості основного договору.

У рішенні суду вказано, що в обумовлений строк сторони не уклали основний договір, тому відповідно до п.5.3 та п.8.1 попереднього договору забезпечувальний платіж в розмірі 6500 доларів США не повертається.

Згідно зі ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Договірний характер спірних правовідносин між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в позові з огляду на таке.

Статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку ( у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другої сторони (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 179 цього Кодексу визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно із договором від 19 грудня 2019 року фізична особа -підприємець ОСОБА_4 зобов`язується надати фізичній особі ОСОБА_1 комплекс послуг, передати певні права, визначені цим договором, а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги, а також ФОП ОСОБА_2 зобов`язується продати, а ОСОБА_1 - купити рухоме майно, перелік, опис, кількість якого визначаються у додатку №1, що є невід`ємною частиною цього договору, за основним договором купівлі-продажу рухомого майна та про надання супутніх послуг у процедурі продажу бізнесу - Туристичної Агенції «Golden Tour», який має бути укладено не пізніше грудня 2019 року.

У розділі вказаного договору від 19 грудня 2019 року щодо предмета договору не зазначено конкретно яке саме майно чи майнові права є предметом договору купівлі-продажу, що свідчить про те, сторони в попередньому договорі не описали предмет та умови договору. Бізнес - Туристична агенція «Golden Tour» не може вважатися річчю чи майном у розумінні статей 179 і 190 ЦК України.

Відповідач є фізичною особою-підприємцем у сфері діяльності туристичних агенств.

Відповідно до ст.50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Тобто, ведення господарської діяльності фізичною особою-підприємцем пов`язано з певною особою.

Відомості про те, що позивач є фізичною особою-підпрємцем або іншим суб`єктом ведення господарської діяльності відсутні.

Згідно із п. 1.1. попереднього договору від 19 грудня 2019 року термін укладення основного договору не визначений з урахуванням Глави 18 Розділу У ЦК України щодо поняття, визначення, початку перебігу і закінчення строку; є незрозумілим та не чітко визначеним, оскільки сторони не зазначили конкретну дату, а саме день укладення основного договору. Тобто із вказаних положень попереднього договору неможливо визначити дату, щодо якої сторони досягли згоди.

Відповідно до умов п. 1.1 попереднього договору відповідачем мали бути надані наступні послуги: навчання кадрових ресурсів, передача усіх документів, в тому числі на встановлення вивіски, договорів з підрядниками, постачальниками, контактних даних, передання прав, зокрема, прав інтелектуальної власності, баз даних.

Відтак, належить зробити висновок, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов договору.

Суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. При цьому попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, як у даному випадку, договір купівлі-продажу. Укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору.

Згідно із постановою Вищого господарського суду України від 20 вересня 2017 року у справі №923/1004/15попередній договір не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно від позивача до відповідача.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 638 цього Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Положення попереднього договору від 19 грудня 2019 року не дають підстав дійти розуміння таких істотних умов як предмет та термін укладення основного договору.

Згідно із ч. 1 ст. 635 ЦК України істотною умовою попереднього договору є строк (термін). Якщо сторони не погодили цієї істотної умови, то такий договір можна вважати неукладеним.

При укладенні сторонами договорів, вони передбачають як наслідок їх виконання та отримання кожною з них того, задля чого і укладаються такі договори.

Сутність терміну «договір» визначено ЦК України, який полягає у взаємній домовленості сторін договору, що виражає їх згоду на укладення певного виду договору у порядку та у формі, передбаченій законом, що передбачає виникнення, зміни, припинення конкретно визначених прав і обов`язків.

ЦК України передбачено момент укладення сторонами договору, який починає свій відлік з моменту досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов договору, які передбачені законом щодо певного виду договору та щодо необхідності викладення його у певній формі.

За наявності неузгодженостей щодо будь-яких істотних умов договору, матиме місце його неукладення і для сторін не виникне будь-яких прав та обов`язків.

Згідно з ЦК України захист судом прав та законних інтересів юридичних і фізичних осіб здійснюється у спосіб, який визначено законом або договором.

У разі, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, суд вправі у відповідності до зазначеної у позові вимоги визначити у судовому рішенні спосіб захисту, який не суперечитиме вимогам закону.

ЦК України визначає момент укладення сторонами договору, однак не передбачає моменту визнання його не укладеним та навіть способу захисту такого цивільного права, натомість одним із способів захисту порушеного права ЦК України передбачено визнання договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності.

Реалізація позовних вимог про визнання договору неукладеним неможлива, оскільки у постанові Пленуму Верховного Cуду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що суди відмовляють у задоволенні позову про визнання договору не укладеним, у зв`язку з відсутністю такого способу захисту прав та інтересів. Водночас, це не виключає можливості сторони, право якої порушене, звернутися до суду з однією з таких вимог: про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.

Вимога про визнання договору неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, що передбачає відмову у задоволенні відповідного позову.

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що сторона, право якої порушено, має право звернутися до суду з позовом, який стосується наслідків неукладеного договору, передбачених главою 83 ЦК України (наприклад, про повернення безпідставно набутого майна), а застосування цією стороною договору таких наслідків можливе лише після встановлення судом наявності або відсутності підстав, що свідчать про його неукладення.

Відповідачем не надано належних доказів того, що основний договір не укладений з вини позивача (що він ухилявся чи відмовлявся від укладення такого договору.

Встановлено, що договір не укладено у зв`язку з недосягненням сторонами згоди щодо істотних умов.

Позивач посилається на те, що в грудні 2019 року відповідач не пропонувала підписати основний договір. Будь - яких дій зі сторони відповідача на укладення Основного договору не було вчинено до 17 лютого 2020 року, коли відповідач направила примірник основного договору на підпис позивачу. В грудні 2019 року господарську діяльність здійснювала відповідач особисто, набір працівників здійснювала ОСОБА_2 , передавати майнові права інтелектуальної власності та бази даних, доступ до соціальних мереж вона відмовлялася до підписання основного договору. Є встановленим, що ФОП ОСОБА_2 здійснює діяльність і не перебуває в процесі припинення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували, що позивач у грудні 2019 року відмовлявся чи ухилявся від укладення основного договору.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України).

За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків. Отже, майно, яке отримала відповідач у виді 6 500 доларів США є таким, що набуте безпідставно.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Оскільки основний договір купівлі-продажу між сторонами укладено не було, то відповідно до ч.3 ст. 635, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України передані позивачем кошти (забезпечувальний платіж) підлягає поверненню позивачу.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 цього Кодексу завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Оскільки основний договір між сторонами у справі укладено не було, передані позивачем відповідачу 6500 доларів США підлягають поверненню, оскільки є безпідставно сплаченими.

Вимога позивача про встановлення факту неукладеності попереднього договору купівлі-продажу бізнесу від 19 грудня 2019 року до задоволення не підлягає з наведених вище мотивів.

Зурахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 2785, 60 грн. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Керуючись: ст. 141, ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391, ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ршення Яворівського районного суду Львівської області від 14 вересня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 6 500 (шість тисяч п`ятсот) доларів США, що згідно курсу НБУ на час розгляду справи еквівалентно 260 000 (двісті шістдесят тисяч) грн., та 2785, 60 грн. (дві тисячі сімсот вісімдесят п`ять грн. 60 коп.) судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 4 листопада 2022 року.

Головуючий______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________ Р.В. Савуляк