Справа № 545/2201/21
Провадження № 2/545/131/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2022 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі : головуючого судді - Гальченко О.О.,

за участю секретаря - Лисенко І.В.,

та адвоката - Попової М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення виконання батьківських прав, відібрання малолітньої дитини від інших осіб, -

ВСТАНОВИВ :

12.07.2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, ухвалою судді від 26.07.2021 року провадження у справі відкрито.

ОСОБА_1 06.10.2021 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення виконання батьківських прав, відібрання малолітньої дитини від інших осіб.

26.10.2021 року ОСОБА_1 надав суду матеріали позову на виконання ухвали судді від 08.10.2021 року, які суддя отримала 05.11.2021 року. Мотивуючи тим, що на розгляді у Полтавському районному суді перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав щодо мого малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет позову - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради.

Так як на сьогоднішній день його малолітній син Єгop знаходиться у ОСОБА_2 у м. Суми, і він не має ніякої можливості з ним спілкуватися, а також йому перешкоджають забирати його до дому в с. Степне Полтавського району, він вимушений звернутися з цим зустрічним позовом.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його колишня дружина - ОСОБА_5 , яка тимчасово проживала в м. Суми, і туди ж вивезла їх малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який до часу її смерті знаходився з нею.

Доказом підтвердженням його родинного зв`язку із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є свідоцтво про народження останнього, де він записаний батьком ( копія свідоцтва знаходиться в матеріалах справи ).

Ст. 122 СК України передбачено визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1 цієї статті дитина, яка зачата і ( або ) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Таким чином, єдиним документом, який підтверджує походження ОСОБА_4 , є свідоцтво про народження, видано на підставі актового запису № 6 від 18.02.2009 року органу ДРАЦС Виконавчого комітету Степненської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Так як, цей факт ніким не оспорюється, експертиза не проводилася. Крім того, судом прийнято до розгляду первісний позов про позбавлення його батьківських прав, і ніяких вимог до первісного позивача, щодо підтвердження його батьківства відносно малолітнього ОСОБА_4 суд не вимагав.

Загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини передбачені ст. 121 СК України, відповідно до якої, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122 та 125 СК України. його батьківські права засвідченні відповідним чином органом реєстрації актів цивільного стану в порядку встановленому законом. Але, протягом тривалого часу йому чиняться перешкоди у їх здійсненні відповідачами.

З моменту коли йому стало відомо про смерть колишньої дружини - ОСОБА_6 , він неодноразово намагався зв`язатися телефоном із сином та приїхав до м. Суми, щоб повернути його додому, до місця його постійного проживання та реєстрації АДРЕСА_1 . Щоб відшукати свого сина він був вимушений звернутися до поліції м. Суми, Служби у справах дітей, але адекватної відповіді від представників цих державних органів, які покликані здійснювати заходи спрямовані на захист інтересів дитини, не отримав. Йому було запропоновано зустрічатися із сином з дозволу відповідачів ОСОБА_7 та в їх присутності. Відповідачі відмовляються йому повернути сина, наразі ним подано заяву про вчинення злочину до Полтавського районного відділення поліції, яка передана до підрозділу поліції м. Суми.

Його колишня дружина, мати його малолітнього сина ОСОБА_8 вивезла його без згоди батька до м. Суми, як пізніше йому пояснила, що поїхала туди проходити лікування. Питання визначення місця проживання дитини в судовому порядку не вирішувалося. З огляду на її хворобу, він не звертався до суду з позовом цього питання, так як, після смерті матері син повинен був проживати з ним. Про те, що ОСОБА_5 померла, йому одразу не повідомили. Як тільки йому стало відомо про смерть колишньої дружини, він вирушив за сином до м. Суми. Родичі колишньої дружини - відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зачинили його дитину у своєму помешканні і перешкоджають йому спілкуватися з сином.

Йому - батькові дитини було невідомо місце перебування його малолітнього сина ОСОБА_4 . Тільки з документів, доданих до позову поданого представником ОСОБА_2 , йому стало відомо, що син знаходиться у неї, але яким чином він опинився у неї, йому невідомо. Своєї згоди на перебування, проживання сина у відповідачів він не давав.

Наразі дитина перебуває під постійним контролем та впливом чужих, дорослих людей, які враховуючи тяжку емоційну травму викликану втратою матері, забороняють йому повідомляти де він перебуває, та повертатися до дому до свого рідного батька, а також спілкуватися зі ним навіть телефоном.

Як стало відомо, також без його згоди, влітку дитину було направлено в релігійний табір, де він був вимушений приймати участь у релігійних обрядах. Сім`я позивача відноситься до іншої релігійної конфесії, і за життя його мати згоди на відвідування дитиною будь-яких релігійних зібрань не давала. Його згоди, батька дитини, також ніхто не запитував. Чим суттєво порушено права малолітнього та його батьківські права. Наразі дитина перебуває у чужому для неї середовищі, серед осіб, які є для неї далекими родичами. Весь цей час відповідачі чинять реальні перешкоди його спілкуванню та побаченню з дитиною.

Відповідачами його сину надається завідомо неправдива інформація про нього, його ставлення до нього. Про це свідчать його дописи в мережі інтернет.

За життя його колишня дружина постійно маніпулювала дитиною та ним, вимагаючи матеріальних благ в обмін на можливість нормального спілкування з дитиною, тому він постійно був обмежений у спілкуванні з сином. Зараз також здійснюється перешкоджання здійсненню його батьківських прав та виконанню батьківських обов`язків. Відповідачі по справі не тільки морально, психологічно тиснуть на дитину і фактично утримують під домашнім арештом, а ще не дають спілкуватися з батьком.

На сьогодні, відповідачі незаконно позбавили його права виховувати свою дитину знехтувавши законом. Йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дитиною. Коли він намагався забрати дитину додому та приїхав до м. Суми, ОСОБА_2 із невідомими йому жінками перешкодила цьому. Прибувший наряд поліції відмовився втручатися в ситуацію та обмежився складанням протоколу. На його звернення до поліції в м. Суми, він отримав відповідь про те, що ці питання не належать до їх компетенції, аналогічну відповідь йому надано Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради.

Ст. 51 Конституції забезпечується державна охорона сім`ї, дитинства материнства і батьківства, а своїми діями відповідачі порушують їх з сином право жити своєю сім`єю і втручаються у їх сімейне життя.

З 2014 року, фактично з самого початку війни, він брав участь у проведенні антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у Донецькій області, де отримав поранення, після якого тривалий час проходив лікування та реабілітацію. Звісно, що в цей час він не знаходився поряд із дитиною і не міг повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки. Крім того, весь цей час померла ОСОБА_5 , перешкоджала їм із сином нормально спілкуватися та проводити час разом. Він не вдавався а ні до силових методів, ні позивався до суду, намагався все вирішувати шляхом переговорів із колишньою дружиною. Він неодноразово звертався до неї з проханням поїхати з сином на відпочинок, провести разом канікули або вихідні. Йому навіть не повідомляли у якому навчальному закладі навчається його дитина. Коли йому стало відомо про її захворювання і встановлений діагноз, він намагався звести конфронтацію до мінімуму, щоб не завдавати шкоди почуттям сина.

Після смерті матері ОСОБА_9 , він звернувся до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради ( третя особа у справі ), Сумського відділу поліції із заявами про надання йому допомоги у повернені дитини додому. На свої звернення він отримав усну пропозицію надати відповідачці доручення на виховання його сина та залишити його проживати з нею.

До цього часу для нього залишається незрозумілою позиція третьої особи у справі Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, в листі якої йому пропонується приїздити до м. Суми для налагодження контакту з дитиною. Така позиція суперечить вимогам закону. Так, відповідно до ст. 17 СК України передбачено надання органом опіки та піклування допомоги особам у здійсненні ними своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків. А саме, орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов`язків в обсязі та в порядку, встановлених Сімейним Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Ніякої допомоги йому не надано, а його звернення фактично проігноровано. Дитина ізольована від нього.

Тобто, до втручання сторонніх осіб за життя матері, хоч із її дозволу, він міг спілкуватися зі своїм сином, після її смерті відповідачі : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та інші особи, під впливом яких перебуває його дитина, забороняють сину ОСОБА_8 спілкуватися з ним - своїм рідним батьком, нав`язуючи йому свої релігійні уподобання, не притаманні їх родині.

Таким чином, третьою особою, правоохоронними органами йому відмовлено у поверненні його сина додому, відповідачі перешкоджають йому у спілкуванні із сином, а також позбавили його можливості повернути дитину додому. Він не має повноважень заходити до чужого помешкання, щоб поспілкуватися з дитиною, а також забрати сина.

Його малолітній син сам немає змоги себе захистити, а також позбавлений будь якої можливості зв`язатися з ним. Постійно перебуває під тиском та залякуванням. Тому, він вимушений звертатися з цим зустрічним позовом до суду.

Відповідачі здійснюють втручання у його батьківські права, зокрема право на опікування дитиною та безперешкодне спілкування з нею, а також право на виховання дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків. Відповідно до закону місце проживання сина ОСОБА_8 було зареєстровано за місцем постійного проживання його як батька в АДРЕСА_1 і не змінювалося, що підтверджується довідкою Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області про склад сім`ї.

Відповідно до 5 СК України Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Скориставшись ситуацією, відповідачі присвоїли собі право вирішувати, з ким і як повинен жити його син, і яку релігію він буде сповідувати, позбавили його і його сина права спілкування, обмежили його батьківські права. Наразі він навіть не може отримати інформацію про потреби його дитини, надати йому моральну та матеріальну підтримку, забезпечити йому належні умови життя та харчування, так як, запропонувавши забезпечити сина ОСОБА_8 необхідним особисто, він отримував категоричну відмову від родичів померлої дружини. Дитину просто не допускають до спілкування з ним.

Він також не має фізичної та матеріальної можливості постійно жити в м. Суми, очікуючи, що йому дозволять побачитися з його дитиною.

Створена відповідачами ситуація, коли він за захистом своїх батьківських прав повинен звертатися до суду.

У ст. 151 та 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на «особисте виховання» малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом ( ст. 153 і 157 СК України ). Внаслідок протиправних дій відповідачів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , він позбавлений цього права. Через їх протиправні дії він вимушений звертатися з цим позовом до суду.

Він, як люблячий батько, який відповідно до моральних засад нашого суспільства та у відповідності до чинного законодавства, має права і обов`язки щодо його сина ОСОБА_8 , але відповідачі чомусь нехтують його правами, порушуючи їх. Він має першочергове право перед іншими особами, на виховання, утримання, догляд за своїм сином перед іншими людьми.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків ( ст. 160 СК України ).

Подаючи свій позов, ОСОБА_3 керується виключно власними амбіціями і переслідує невідомі йому цілі, але в будь якому разі вона не керується інтересами його сина. Присвоївши собі батьківські права, незаконно називаючи себе офіційним опікунами сина ОСОБА_8 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 шкодять інтересам його малолітнього сина, свідомо своїми діями завдаючи шкоди його психічному і моральному здоров`ю.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року та ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року поняття : «діти, позбавлені батьківського піклування» охоплює ситуації, коли таке піклування не забезпечується внаслідок того, що батьків було позбавлено батьківських прав; дітей було відібрано у батьків без позбавлення батьківських прав; батьків було визнано безвісно відсутніми або недієздатними, або оголошено їх померлими; батьки відбувають покарання в місцях позбавлення волі або перебувають під вартою на час слідства; батьків розшукують органи внутрішніх справ у зв`язку з ухиленням від сплати аліментів та відсутністю відомостей про їх місцезнаходження; батьки страждають від тривалої хвороби, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки; батьки відмовилися від дитини. До дітей, позбавлених батьківського піклування, належать також підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, та безпритульні діти.

У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини» 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено :

Ст. 3.

«1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

2. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ст. 5.

Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією «Конвенцією прав …» і робити це згідно з здібностями дитини, що розвиваються.

Ст. 9.

1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

2. Під час будь-якого розгляду згідно п. 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підгримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини».

Таким чином, діями позивачки ОСОБА_2 порушено зазначені вище принципи.

У своєму Рішенні Європейський суду з прав люди ( на яке посилається відповідачка у первісному позові ), зазначає про дотримання вимог ст. 8 «Конвенції про захист прав та основоположних свобод» у частині права заявників на повагу до сімейного життя, хоча в той же час позивачка своїми діями здійснює. втручання у наше сімейне життя і фактично позбавляє своїм втручанням нас з ОСОБА_8 , права на сімейне життя. Свідомо вчиняє дії, які повинні спричинити розрив між ними сімейних зв`язків.

Відповідачі своїми діями перешкоджають йому дбати про духовний та фізичний розвиток дитини, піклуватися та виховувати сина та протиправно його утримують у себе.

Крім того, відповідачі своїми діями завдають значної моральної шкоди його сину ОСОБА_8 , а також порушують його права на спілкування із батьком та сімейне виховання. Отже, звертаючись із цим позовом, він таким способом захищаю не тільки свої батьківські права, а і права його малолітнього сина на батьківське виховання та проживання у своїй сім`ї, який ще не може їх захистити самостійно. Інших законних способів ніж звернення до суду з цим позовом не існує. Органи у справах дітей, інші державні органи не сприяють йому у захисті прав його сина і його прав проти свавілля відповідачів : ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та не реагують на його звернення належним чином.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 18 одним із способів захисту сімейних прав та інтересів зокрема є : припинення дій, які порушують сімейні права; відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права. Таким припиненням дій, які порушують їх з сином сімейні права є зобов`язання усунути перешкоди створені у виконанні батьком ОСОБА_1 батьківських обов`язків та здійсненні прав, а саме припинити утримувати у себе малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати на виховання батькові.

До первісного позову відповідачами додані документи, а саме акт обстеження житлово-побутових умов ( знаходиться в матеріалах справи ), яким підтверджено відсутність нормальних умов проживання в їхньому помешканні, а також нездорове харчування дитини. Тобто, відбувається примусове утримання його дитини відповідачами подружжям ОСОБА_7 в своїй квартирі АДРЕСА_2 .

Законом України «Про судовий збір» встановлено пільги щодо сплати судового збору. Відповідно до п. 13 ст. 5 цього Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Так як, він є учасником бойових дій, що підтверджується відповідними документами поданими до цього зустрічного позову немайнового характеру, тому ним судовий збір при подачі цього позову не сплачувався. Ніяких інших додаткових судових витрат він не планував понести в зв`язку із зверненням з цим зустрічним позовом до суду.

Прохав :

- Зобов`язати : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди створені у виконанні ОСОБА_1 батьківських обов`язків та здійсненні прав, а саме припинити утримувати у себе малолітнього - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- Відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у осіб, у яких він перебуває, а саме : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та повернути на виховання батьку - ОСОБА_1 .

Ухвалою від 05.11.2021 року відкрито провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення виконання батьківських прав, відібрання малолітньої дитини від інших осіб. Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження з первісним позовом по цивільній справі № 545/2201/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

В підготовчому судовому засіданні 23.12.2021 року представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Березовський Ю.В. підтримав заяву ОСОБА_2 про залишення її позову без розгляду.

Ухвалою від 23.12.2021 року заяву позивачки ОСОБА_2 про залишення первісного позову про позбавлення батьківських прав без розгляду - задоволено, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ( первісну ) - залишено без розгляду за заявою позивачки.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_10 в засіданні підтримали свої зустрічні позовні вимоги та прохали їх задовольнити із підстав викладених у позові та наданих суду доказів.

Відповідач по зустрічному позову - ОСОБА_3 та представники третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору по зустрічному позову : Служби у справах дітей Полтавської РДА і Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради не з`явилися до суду, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, про що маються підтвердження в матеріалах справи, що дає можливість проведення підготовчого судового засідання у їх відсутності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 від укладеного ними 19.12.2007 року шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб розірваний на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23.12.2011 року у справі № 2-2057/2011. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу. В даному рішенні суду зазначено, що син ОСОБА_11 проживає з ОСОБА_5 , згода про утримання та місце проживання дитини між сторонами досягнута. ( а. с. 16 ).

Згідно ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 28.09.2011 року у справі № 2-1510/2011 визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , за якою ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно перераховує аліменти у розмірі 750 грн., строк оплати - 20 число поточного місяця. У частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_5 позивач відмовляється від позову. Провадження по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - закрито ( а. с. 17 ).

Згідно висновку від 05.03.2015 року, затвердженого начальником Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області, 27.02.2015 року до чергової частини Полтавського РВ з заявою звернулась ОСОБА_5 щодо вчинення її чолишнім чоловіком - ОСОБА_1 перешкод їй та їх спільному малолітньому сину - ОСОБА_8 в користуванні житлом за адресою їх реєстрації в АДРЕСА_1 . В ході розгляду матеріалу з телефонної бесіди з ОСОБА_1 останній зобов`язався забезпечити колишню дружину ОСОБА_5 та їх спільну малолітню дитину коштами на аренду житла. ( а. с. 19 ).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08.07.2016 року у справі № 545/2074/16-ц позов ОСОБА_5 - задоволено, змінено розмір аліментів, затверджених на підставі мирової угоди ухвалою Полтавського районного суду від 28 вересня 2011 року. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , працюючого поліцейським ГУ НП в Дніпропетровській області, ідентифікаційний номер платника податків : НОМЕР_1 , іншими відомостями суд не володіє, на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючої по АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку ( доходу ), щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Стягнення аліментів проводити починаючи з дати подачі позову до суду, а саме з 12.05.2016 року .( а. с. 20 ).

З постанови головного державного виконавця Полтавського РВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області від 23.03.2017 року ВП № 52043758 в зв`язку з невиконанням рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08.07.2016 року у справі № 545/2074/16-ц по стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дитини накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 ( а. с. 22 ).

Згідно довідки Сумського закладу ЗСО І-ІІІ ступенів № 26 Сумської міської ради від 01.07.2021 року ОСОБА_12 навчається в даному закладі з 26.09.2017 року по 28.08.2018 року та з 29.01.2019 року. Згідно листа керівника Сумського закладу ЗСО І-ІІІ ступенів № 26 Сумської міської ради від 08.07.2021 року батько ОСОБА_4 - ОСОБА_1 з питань навчання та виховання сина ОСОБА_8 у ІІ семестрі 2020/2021 навчального року з класним керівником, адміністрацією закладу не спілкувався, батьківських зборів не відвідував. ( а. с. 27, 29 ).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ( а. с. 13 ).

Згідно наданої суду копії акту про проживання особи без реєстрації від 14.07.2021 року ОСОБА_4 проживав без реєстрації за адресою : АДРЕСА_3 ( а. с. 40 ).

Згідно довідки про склад сім`ї від 21.09.2021 року в АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_1 , 1968 року народження, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а. с. 70 ).

З повідомлення Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 15.07.2021 року за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 01.07.2021 року до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вбачається, що спеціалістами Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради 05.07.2021року було обстежено умови проживання за місцем знаходження неповнолітнього ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_3 .

Під час обстеження, було з`ясовано, що для дитини створені належні умови для проживання. Рідні намагаються забезпечити усім необхідним, створити атмосферу любові та поваги, оскільки нещодавно відбулась трагічна подія в долі дитини, а саме смерть матері, яка тривалий час здійснювала догляд за дитиною та забезпечувала її матеріальне утримання.

Також, між спеціалістом Управління та малолітнім ОСОБА_13 відбулась бесіда, в ході якої з`ясовувалась його думка щодо можливості перебування в родині батька. Як зазначив ОСОБА_11 , що він не виявляє бажання жити з батьком.

Спеціалістом Управління про даний факт було ОСОБА_1 повідомлено та запропоновано, за участі спеціаліста, прибути за місцем фактичного проживання дитини з метою налагодження стосунків та встановлення контакту. Але, на зазначений час та дату він не прибув та не повідомив спеціаліста про можливу його неявку з тих чи інших причин.

Враховуючи той факт, що дитина не виявляє бажання проживати разом з батьком, тривалий час відсутність батька в розвитку дитини, рекомендовано ОСОБА_1 налагодити стосунки з дитиною, за обов`язкової особистої присутності за місцем фактичного проживання дитини для спільного відвідування громадських місць та місць дозвілля. ( а. с. 71 ).

З повідомлення Сумського РУП ГУ НП в Сумській області від 11.08.2021 року вбачається, що звернення ОСОБА_1 було зареєстровано в Сумському РУП ГУ НП в Сумській області, яке було зареєстроване реєстр. інд. С-105 від 12.07.2021 року щодо вчинення можливих протиправних дій відносно малолітнього ОСОБА_4 , було ретельно розглянуто.

В ході проведення перевірки був опитаний малолітній ОСОБА_14 , а також члени сім`ї, в якій він проживає, сусіди та посадові особи Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради.

Під час перевірки було встановлено, що малолітній ОСОБА_14 мешкає у родині брата покійної матері ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_2 . Із залученням спеціалістів Управління «Служба у справах дітей» та Сумського міського центру соціальних служб вивчено умови проживання малолітнього ОСОБА_4 в родині ОСОБА_3 . Встановлено, що за адресою мешкання дитини створено всі необхідні умови для нормального розвитку, навчання та виховання дитини. Також, перевіркою встановлено, що малолітній ОСОБА_4 бажає проживати в сім`ї свого рідного дядька ОСОБА_3 , в категоричній формі відмовляється спілкуватися з батьком ОСОБА_1 та проживати разом з ним. Родичі малолітнього ОСОБА_14 не чинять перешкод у спілкуванні хлопця з батьком, проте дитина не бажає зустрічатися з ним. Також, малолітній ОСОБА_4 пояснив, що з моменту переїзду його з матір`ю до м. Суми в 2016 році та до моменту смерті матері в 2021 році батько ОСОБА_1 не приймав участі у його вихованні, не цікавився його життям та здоров`ям, не підтримував матеріально.

Також встановлено, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до Полтавського районного суду Полтавської області про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_1 ( справа № 545/2201/21, провадження № 2/545/1061/21 від 12.07.2021 ).

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 «Конвенції про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, громадянину ОСОБА_1 необхідно встановити контакт з дитиною, надати час дитині на адаптацію після смерті матері, уникати сильних емоційних подразників. ( а. с. 71, 72 ).

Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні підлягають задоволенню частково, а саме вимога щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною батьку, якщо батько має бажання, а дитина виявляє бажання, то підлягає до задоволення на підставі ст.151, 163 СК України.

У ст. 151 та 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на «особисте виховання» малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом ( ст. 153 і 157 СК України ). Позивач ОСОБА_1 відповідно до моральних засад нашого суспільства та у відповідності до чинного законодавства, має права і обов`язки щодо його сина ОСОБА_8 . Він має першочергове право перед іншими особами, на виховання, утримання, догляд за своїм сином перед іншими людьми. Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків ( ст. 160 СК України ).

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою.

Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю ( договором ) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини ( ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Ч. 1 ст. 9 «Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками ( усиновлювачами, опікуном ) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В ч. 1 ст. 3 «Конвенції про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти : по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ( § 76 ).

В § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

В даному випадку суд виходить із інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дитини, а також дотримується балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18. ( провадження № 61-44680св18 ) зазначено, що «тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема : особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною ( як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною ); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. ( провадження № 14-327цс18 ) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим «Декларація прав дитини» не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини ( ст. 3 ), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Тому, на підставі викладеного, з урахуванням думки дитини та її психоемоційного стану, з першочерговим врахуванням найкращих інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, виняткове значення вирішення цієї справи саме для малолітньої дитини, встановивши, що для забезпечення інтересів дитини - саме визначення місця проживання дитини із батьком відповідатиме її інтересам, суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову про визначення місця проживання дитини із батьком.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча, національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними ( посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків.

При вирішенні справи, суд також врахував, що оскільки з 2017 року дитина фактично проживала з матір`ю та ОСОБА_2 , що може свідчити про формування у дитини більшої прив`язаності до них в даний час.

Оскільки, суду не надано висновок відповідного органу щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , 2009 року народження, також не з`ясовано думку даної дитини судом за об`єктивних обставин склавшихся на даний час ( оголошення воєнного стану у Державі з 24.02.2022 в зв`язку з чим не можливо забезпечення явки відповідачки по зустрічному позову та через це з`ясування думки дитини ), томувимога щодо відібрання дитини у осіб, яких він перебуває, не підлягає задоволенню з цих підстав, враховуючи, що таку думку все ж таки з`ясував орган опіки та піклування та дитина відмовляється проживати з батьком.

Керуючись ст. 43, 49, 81, 259, 263 - 268, 354 ЦПК України, ст. 151, 150, 152, 154, 155, 157, 158, 159, 160, 162, 163, 180, 181, 182, 184 СК України, ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, ст. 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» ( з змінами та доповненнями ), суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення виконання батьківських прав, відібрання малолітньої дитини від інших осіб - задовольнити частково.

Зобов`язати : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 усунути перешкоди створені у виконанні ОСОБА_1 батьківських обов`язків та здійсненні прав, а саме припинити утримувати у себе малолітнього - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надавши можливість спілкування батька дитини з дитиною та можливості дбати про нього.

В вимозі ОСОБА_1 щодо відібрання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у осіб, у яких він перебуває, а саме : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та повернути на виховання батьку - ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко