КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4717/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 245 845 євро, що еквівалентно 7 070 207,19 грн, та заборгованість за договором позики від 21 червня 2019 року у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначав, що 29 березня 2019 року ОСОБА_3 взяв в нього у борг 150 000 євро, які зобов`язався повернути до 1 травня 2019 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Відповідач просив відстрочити виконання зобов`язання до 8 травня 2019 року, проте до вказаної дати грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим того ж дня відповідачем видано довіреність на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Між сторонами було визначено новий строк повернення заборгованості до 12 липня 2019 року.

21 червня 2019 року ОСОБА_2 позичено ОСОБА_3 шляхом зарахування на банківську карту ще 50 000 грн зі строком повернення до 12 липня 2019 року. Також, за період з 21 червня 2019 року до 8 липня 2019 року відповідачем позичалися суми грошових коштів, що у загальному розмірі становить 95 850 євро, проте договори про позику таких коштів укладені не були.

Стверджував, що відповідач станом на дату звернення до суду з позовом заборгованість не погасив, що свідчить про ухилення останнього від виконання взятих на себе зобов`язань.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 рокупозов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 29 березня 2019 року у розмірі 150 000,00 євро. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року - без змін.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 150 000 євро є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами. Натомість, стороною позивача не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження надання відповідачу грошових коштів у розмірі 95 845 євро та 50 000 грн з обов`язком їх повернути у визначений сторонами строк.

Постановою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року залишено без змін.

Суд касаційної інстанції зазначив, що встановивши, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з умовами якого 29 березня 2019 року відповідач взяв у позивача позику у розмірі 150 000 євро та прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму в повному обсязі до 1 травня 2019 року, що підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем ОСОБА_3 від 19 березня 2019 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з відповідача боргу у розмірі 150 000 євро.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , будучи особою, яка не брала участі у справі, однак на її думку, суд першої інстанції вирішив питання про її права, обов`язки та інтереси, через представника - адвоката Незвіського Д. Я. звернулася з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що станом на 29 березня 2019 року, коли між позивачем та відповідачем укладався договір позики (боргова розписка), ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , під час якого ними як подружжям було набуто (придбано) певне рухоме та нерухоме майно. Шлюб був розірваний в судовому порядку лише 3 грудня 2020 року. Очевидно, що грошові кошти в сумі 150 000 евро можуть бути прирівняні до цінного майна, тому вчиняючи правочин (угоду) на таку велику суму, відповідач зобов`язаний був отримати згоду дружини на такі дії та рішення, що пов`язується з тим, що відповідати за борги відповідача прийдеться саме спільним сумісним майном. Проте, ОСОБА_1 була фактично усунута від важливих питань сім`ї, зокрема тих питань, які можуть призвести до вкрай негативних наслідків у формі втрати майна подружжя, набутого за час шлюбу, відтак вона як співвласник майна несе безпідставні зобов`язання перед третіми особами на підставі правочину, на вчинення якого вона своєї згоди не давала. Відповідач, з яким вона на той час перебувала у шлюбних відносинах, протиправно створив штучні боргові зобов`язання перед третіми особами, що призвело до звернення стягнення майно, частина з якого є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції, розглядаючи зазначену цивільну справу, не з`ясував тієї важливої обставини, що ОСОБА_3 уклав відповідний договір позики, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , тому вона повинна була бути залучена у справу в якості третьої особи на стороні відповідача. Однак цього зроблено не було і вона участі у розгляді справи не приймала, у зв`язку з чим свої процесуальні права та обов`язки реалізувати не змогла. Тобто, оскаржуване судове рішення напряму стосується боргових зобов`язань як самого відповідача, так і ОСОБА_1 як дружини та співвласника майна, набутого подружжям за час шлюбу. На підставі цього скаржник вважає, що у неї виникло процесуальне право на оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в тій частині, яка її безпосередньо стосується та довести обставину недійсності чи фіктивності відповідного правочину. І хоча зазначене рішення суду може бути правильне по суті та цілком обґрунтоване в контексті спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, незалучення ОСОБА_1 до участі у цій справі в якості третьої особи на стороні відповідача, робить таке рішення суду, на переконання скаржника, незаконним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що це рішення суду першої інстанції, яким вирішено спір, що виник між сторонами з позичкових правовідносин, жодним чином не впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків скаржника як іншого з подружжя боржника, тоді як доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції прав, обов`язків та інтересів скаржника, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Для того, щоб доступ до суду був ефективним особа повинна мати чітку практичну можливість подання скарги, а тлумачення законодавства не повинно бути надто суворим, не порушувати саму сутність права.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 6 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або

у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 3 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 5 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

Як свідчать матеріали справи, 29 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач взяв в борг у позивача грошові кошти у розмірі 150 000 євро та прийняв на себе зобов`язання повернути вказану суму в повному обсязі до 1 травня 2019 року, що підтверджується розпискою, власноруч написаною (складеною) ОСОБА_3 29 березня 2019 року, оригінал якої наявний в матеріалах справи (а.с. 1, т. 2).

Умови щодо розміру процентів та способу їх стягнення за користування позикою в розписці не зазначено.

З моменту укладання договору до дня звернення до суду відповідачем кошти не повернуто.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 2 лютого 2021 року,стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 29 березня 2019 року у розмірі 150 000,00 євро.

Із доданих до апеляційної скарги ОСОБА_1 матеріалів вбачається, що з 5 серпня 2006 року остання перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 228, т. 2)

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 3 грудня 2020 року у справі № 759/6732/20 шлюб між скаржником та відповідачем розірвано (а.с. 229, 230, т. 2).

ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Незвіського Д. Я., оскаржуючи рішення суду першої інстанції у даній справі, вказує, що це судове рішення напряму стосується боргових зобов`язань як самого відповідача, так і її прав та обов`язків як дружини боржника та співвласника певного майна, набутого подружжям за час шлюбу (не зазначивши якого саме), на яке позивач може звернути стягнення. Тобто, суд першої інстанції ухвалив рішення про стягнення суми боргу, яке зачіпає її майнові права, а саме право спільної сумісної власності разом з колишнім чоловіком ОСОБА_3 .

Проте, наведені скаржником обставини не можуть бути визнані апеляційним судом такими, що підтверджують факт вирішення судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), усуваючи законодавчий недолік, погодилася із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, бо докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У межах даної справи, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що оскаржуваним рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалось, оскільки підставою цього позову є боргові зобов`язання, що виникли у зв`язку з наданням коштів без визначення цілі та при розгляді справи судом першої інстанції встановлено наявність зобов`язання, що випливає із договору позики, за яким борг не повернуто, отже позивач має право на його повернення у судовому порядку та стягнення суми боргу з відповідача.

Колегія суддів враховує те, що інших обставин, окрім правової природи укладеного між сторонами договору позики та факту його виконання (невиконання), судом першої інстанції не установлювалось, висновків про права та обов`язки скаржника у встановлених правовідносинах рішення суду не містить, відсутні такі висновки і в резолютивній частині судового рішення.

Посилання скаржника на можливе вчинення позивачем дій на підставі цього рішення не свідчать про порушене її право, оскільки у разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Якщо особа, яка вважає себе власником чи співвласником майна, вказує, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то за наявності спору таке питання потребує судового розгляду з огляду на положення СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що в процесі виконання рішення суду про стягнення боргу може відбутися стягнення майна боржника, частка у якому належить ОСОБА_1 , не спростовують наявність у відповідача у цій справі боргових зобов`язань та не вказують на те, що рішенням у справі вирішено питання про права та інтереси особи, яка звертається із апеляційною скаргою. Окрім як прийняття рішення щодо виконання грошового зобов`язання у примусовому порядку, інших питань, зокрема, про майнові права подружжя, судом не вирішувалось.

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший із подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення місцевого суду не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти, одержані ОСОБА_3 від ОСОБА_2 за договором позики від 29 березня 2019 року, використані в інтересах сім'ї відповідача та скаржника.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За результатом апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що її аргументи на правильність висновку суду першої інстанції не впливають, оскільки рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року не вирішувалося питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , яка не є стороною договору позики та на яку судом не покладався обов`язок повернення коштів.

Аналогічний висновок в подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 14 грудня 2020 року у справі № 755/6545/18-ц (провадження № 61-11321св21) та від 17 березня 2021 року у справі № 700/3914/15 (провадження № 61-16145св20).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 352, 362, 367, 381 - 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко