ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Чернівці

Справа № 723/4239/21

Провадження №22-ц/822/811/22

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Литвинюк І. М.,

суддів: Владичана А.І., Височанської Н.К.,

секретар: Петранюк Ю.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сторожинецький лісовий коледж,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Сторожинецького лісового коледжу про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення з роботи в частині дати та формулювання причин звільнення, про зміну дати та формулювання причин звільнення, головуючий у І-й інстанції Бужора В.Т., повний текст рішення складено 25 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сторожинецького лісового коледжу про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення з роботи в частині дати та формулювання причин звільнення, про зміну дати та формулювання причин звільнення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 квітня 2017 року він прийнятий на роботу у Сторожинецький лісовий коледж інженером-програмістом (обслуговування ЄДЕБО) на підставі наказу № 14 від 31 березня 2017 року. 08 вересня 2021 року на підставі наказу № 108 його звільнено з роботи згідно з п. 4 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Наказ про звільнення № 108 від 08 вересня 2021 року він отримав поштовим зв`язком 20 вересня 2021 року, після чого отримав трудову книжку.

Зазначав, що 31 грудня 2020 року він надіслав поштовим зв`язком заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України. Про результати розгляду його заяви його не повідомлено. 02 вересня 2021 року він подав повторно заяву про звільнення за власним бажанням з 06 вересня 2021 року, однак також про результати розгляду заяви Сторожинецький лісовий коледж його не повідомив.

Оскільки відповідачем порушено його право на працю, безпідставно, неправомірно розірвано трудовий договір на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, просив визнати незаконним та скасувати наказ виконуючого обов`язки директора Сторожинецького лісового коледжу № 108 від 08 вересня 2021 року «Про вивільнення працівників» в частині дати та формулювання причини звільнення. Зобов`язати Сторожинецький лісовий коледж внести зміни до наказу № 108 від 08 вересня 2021 року у частині дати звільнення, та формулювання причин звільнення та викласти наказ № 108 від 08 вересня 2021 року у іншій редакції, а саме, звільнити його з посади інженера-програміста (обслуговування ЄДЕБО) з 06 вересня 2021 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; здійснити йому нарахування та виплату заробітної плати за період з 08 серпня 2021 року по 06 вересня 2021 року та виплатити вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На зазначене рішення суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим через неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, внаслідок необґрунтованого, неправильного дослідження та оцінки доказів судом першої інстанції, що призвело до неправильного встановлення обставин справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що йому не було доведено до відома наказ від 08 липня 2021 року №75 «Про припинення дистанційної форми навчання». Відповідачем не було складено відповідних актів про його відсутність на робочому місці більше ніж трьох годин на день. Відповідач не отримував пояснень від нього щодо поважності причин відсутності на робочому місці, що є грубим порушенням прав працівника. Отримавши його заяву від 02 вересня 2021 року про звільнення за власним бажанням згідно з ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був видати наказ про його звільнення з 06 вересня 2021 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, та здійснити передбачені законом виплати.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів поважності причин відсутності позивача ОСОБА_1 на робочому місці або ж повідомлення керівника про ці причини, у зазначені дні та години. Заявлені позивачем позовні вимоги щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 08 серпня 2021 року по 06 вересня 2021 року та виплати вихідної допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, нерозривно пов`язані з вимогою щодо зміни формулювання причин та дати звільнення та не можуть бути задоволені через недоведення таких обставин позивачем.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів поважності причин відсутності позивача ОСОБА_1 на робочому місці або ж повідомлення керівника про ці причини, у зазначені дні та години. Заявлені позивачем позовні вимоги щодо нарахування та виплати заробітної плати за період з 08 серпня 2021 року по 06 вересня 2021 року та виплати вихідної допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, нерозривно пов`язані з вимогою щодо зміни формулювання причин та дати звільнення та не можуть бути задоволені через недоведення таких обставин позивачем.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 01 квітня 2017 року прийнятий на роботу у Сторожинецький лісовий коледж інженером-програмістом (обслуговування ЄДЕБО) на підставі наказу № 14 від 31 березня 2017 року.

Наказом Сторожинецького лісового коледжу №86 від 31 грудня 2020 року інженера-програміста (обслуговування ЄДЕБО) ОСОБА_1 переведено на дистанційну форму роботи відповідно до ст. 60 КЗпП України.

Наказом Сторожинецького лісового коледжу №75 від 08 липня 2021 року у зв`язку з проведенням прийому документів, введення даних про вступників в ЄДЕБО припинено дію наказу по коледжу від 31 грудня 2020 року №86 «Про переведення на дистанційну форму роботи» та зазначено приступити інженеру-програмісту (обслуговування ЄДЕБО) ОСОБА_1 з 09 липня 2021 року до виконання своїх посадових обов`язків у звичайному режимі роботи.

16 липня 2021 року Сторожинецький лісовий коледж на адресу ОСОБА_1 направив лист №262, в якому зазначено про необхідність прибути в коледж для ознайомлення з наказом про припинення дистанційної форми роботи (а.с.83), який відправлено поштовими засобами зв`язку відповідно до фіскального чека (а.с.80)

Згідно з наданими Сторожинецьким лісовим коледжем табелів обліку робочого часу за серпень-вересень 2022 року вбачається, що у графі «Відмітки про явки та неявки інженера програміста ОСОБА_1 за числами місяця (годин) за серпень, вересень місяць з 09 серпня по 08 вересня 2021 року, вказано прогул (а.с. 86-87).

У зв`язку з відсутністю на робочому місці позивача з 09 серпня 2021 року, надіслане звернення на голову профспілкового комітету Сторожинецького лісового коледжу про розгляд питання щодо звільнення інженера програміста (обслуговування ЄДЕБО) ОСОБА_1 у терміни та за підставами, що визначені у п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить лист №311 від 31 серпня 2021 року (а.с.82).

Згідно з витягом з протоколу № 49 від 07 вересня 2021 року профспілковий комітет Сторожинецького лісового коледжу надав згоду на звільнення інженера-програміста ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Наказом Сторожинецького лісового коледжу від 08 вересня 2021 року №108 «Про звільнення», в зв`язку з відсутністю на роботі з 09 серпня 2021 року інженера-програміста (обслуговування ЄДЕБО) ОСОБА_1 звільнено з роботи 08 вересня 2021 року за прогул згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року в справі № 278/1232/18 (провадження № 61-19574св19) вказано, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі».

Отже, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з табелю обліку робочого часу за липень 2021 року: 15.07.2021 року, 16.07.2021 року, з 19.07.2021 року по 23.07.2021 року, з 26.07.2021 року по 30.07.2021 року вказано відмітку Р робочі години, передбачені договором. Вказане свідчить, що відповідач після 09 липня 2021 року виконував свої обов`язки та повинен був знати про припинення роботи у дистанційному режимі. Крім того, 16 липня 2021 року Сторожинецький лісовий коледж на адресу ОСОБА_1 направив лист №262, в якому зазначено про необхідність прибути в коледж для ознайомлення з наказом про припинення дистанційної форми роботи (а.с.83), який відправлено поштовими засобами зв`язку. Вказані обставини належними доказами позивачем не спростовано. Отже, роботодавець виконав всі залежні від нього дії щодо ознайомлення позивача з зазначеними документами.

Стосовно доводів апеляційної скарги про необхідність зобов`язання Сторожинецького лісового коледжу внести зміни до наказу №108 від 08 вересня 2021 року та звільнення позивача за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, слід зазначити наступне.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 двічі направляв заяву про його звільнення за власним бажанням, а саме 31 серпня 2021 та 02 вересня 2021 року. З наданих позивачем поштових накладних вбачається, що заява від 31 серпня 2021 року направлена на ім`я фізичної особи ОСОБА_3 , а заява від 02 вересня 2021 року направлена відповідачу Сторожинецькому лісовому коледжу, яка отримана відповідачем 06 вересня 2021 року, зазначена обставина визнається відповідачем та не спростована позивачем.

Відповідно до статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

В матеріалах справи відсутні докази про порушення роботодавцем умов трудового договору, а тому відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України відсутні.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Вищезазначені положення матеріального закону апелянтом залишено поза увагою, оскільки він просить змінити не формулювання причини звільнення позивача, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважної причини) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».

Отже, враховуючи наведені норми матеріального права, у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 листопада 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

Н.К. Височанська