ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2693/22
Провадження № 2/210/1465/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 листопада 2022 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Чайкіної О.В., за участю секретаря судового засідання Перог Р.О.,

сторони та учасники судового розгляду, які приймають часть у судовому засіданні: позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення боргу, виплату відсотків та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

ОСОБА_5 (надалі Позивач) звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 05 листопада 2021 року між нею, як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, (надалі - відповідач ) було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, що належали їй на праві особистої приватної власності, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П.

Ціна продажу будинку та земельних ділянок сторонами була узгоджена завчасно, але напередодні укладення угоди відповідач повідомила її, що до повного розрахунку не вистачає суми у розмірі 1600 доларів США та попросила її відстрочити виплату вказаної суми до 31 грудня 2021 року, про що нею в підтвердження боргового зобов`язання була розписка.

Зазначає, що борг у сумі, еквівалентній 1600 доларам США. ОСОБА_4 не повернула, посилаючись на різні життєві обставини, тому позивач змушена звернутись до суду із позовом про повернення боргу. Крім того, на думку позивача відповідач не виконала своє зобов`язання щодо сплати боргу до 31.12.2021 року то вона, окрім повернення суми боргу, зобов`язана сплатити грошову суму за відсотковою ставкою 3% річних від суми боргу. Враховуючи те. що на 31.08. 2022 року відповідач прострочила повернення боргу за вісім місяців, то при відсотковій місячній ставці у 0,25% вона повинна сплатити суму, еквівалентному 32 доларами СІІІА. що на 31.08.2022 становить 1312 гривень. Крім того, просить стягнути із відповідача моральну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 40 000 грн., а також судовий збір.

Аргументи учасників справи та рух справи

Під час розгляду справи сторони надали свої пояснення. Позивач позов підтримав, сторона відповідача проти задоволення позову заперечували. Судом вислухані мотиви та аргументи сторін, допитано свідків.

Позивач ОСОБА_1 підтримала позовну заяву з мотивів, викладених у ній, просила її задовольнити. Зазначила, що борг у сумі, еквівалентній 1600 доларам США. ОСОБА_4 досі не повернула, посилаючись на різні життєві обставини. Врешті-решт вона взагалі відмовилася повертати борг, знущалась над нею, що призвело до моральних страждань. На момент укладання договору купівлі-продажу у відповідача не вистачало коштів, тому була складена боргова розписка.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував щодо задоволення позову, зазначив що ОСОБА_4 ,. відповідно до договіру купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, повністю розрахувалась із позивачем, тому вважає позовні вимоги безпідставними. Розписка, що наявна в матеріалах справи - формальність. Дійсно у відповідача на момент укладання договору не вистачало коштів - 1600 доларів, однак потім їх підвезла особа, яка може засвідчити у суді факт передачі коштів.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

05 листопада 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П. (а.с. 3-5).

Відповідно до пункту 2.1 Договору, за домовленістю сторін, продаж житлового будинку за цим Договором вчиняється за 155 829,49 грн., продаж земельної ділянки з кадастровим номером :02:031:0029 вчиняється за 39 850,85 грн., продаж земельної ділянки з кадастровим номером :02:031:0030 вчиняється за 3075,55 грн., що разом становить 198 755, 89 гривень (а.с.3).

Суду представлено оригінал розписки, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_4 зобов`язується повернути грошові кошти в розмірі 1600 доларів США, яких бракує відповідно до ціни договору та в порядку розрахунку за договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , в строк до 31 грудня 2021 року (а.с.45).

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні суду показав, що його мати ОСОБА_1 продала будинок по АДРЕСА_1 і вирішила йому купити квартиру , яку вони подивились і вирішили купити, дала мати аванс 500 доларів за квартиру, аванс згорів, бо люди, які купували будинок не дали повну суму.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду показав, що взимку 2022 року він був вдома у ОСОБА_1 , їй подзвонили і сказали, що віддадуть борг, вона попросила його піти з нею бо вона буде нести гроші, було біля 5 вечора, вони підійшли до двору , однак в будинок він не заходив, пішла лише ОСОБА_1 , потім він почув сварку, наче чоловік кричав на ОСОБА_9 , вони конфліктували за гроші, бо ОСОБА_10 не хотіли віддавати гроші (борг по розписці), це були гроші наче за квартиру, яку ОСОБА_11 продавала їм.

Мотивувальна частина

Позиція суду та застосовані норми права

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах з участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Як встановлено з матеріалів справи Позивач уклала із Відповідачем договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П.

Крім того, Відповідно до розписки, відповідач зобов`язується повернути грошові кошти позивачеві в розмірі 1600 доларів США, яких бракує відповідно до ціни договору та в порядку розрахунку за договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , в строк до 31 грудня 2021 року.

Зважаючи на те, що встановлений обов`язок позичальника повернути бор у тій самій сумі та у строк, зазначені в борговому документі, а саме у розписці, відповідач порушила своє зобов`язання повернути борг, чим порушила право на отримання недоплаченої нею суми, за договором купівлі-продажу житлового будинку.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За таких обставин, договір позики (на відміну від договору купівлі-продажу) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання".

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки".

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»:

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне вал

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Враховуючи викладене, а також зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

Дослідивши наданий суду письмовий доказ в оригіналі, на підставі якого заявлено позов, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, мають ознаки договору позики, оскільки кошти було передано з умовою повернення майбутньому, а саме в обумовлений у розписці строк.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема розірвання договору, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Таким чином, розписка від 05.11.2021 року підтверджує, що відповідач зобов`язується повернути грошові кошти позивачеві в розмірі 1600 доларів США, яких бракує відповідно до ціни договору та в порядку розрахунку за договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , в строк до 31 грудня 2021 року (а.с.45).

Вказана розписка констатує факт виникнення у відповідача ОСОБА_4 обов`язку з повернення на вимогу позикодавця коштів, тобто існування між сторонами договірних правовідносин за договором з поверненням в майбутньому, тобто за позикою, з обумовленим строком повернення коштів, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення боргу за розпискою .

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних за борговою розпискою суд зазначає наступне

Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Таким чином, приписи ч.2 ст.625 ЦК України в частині нарахування 3-х відсотків річних, на відміну від інфляційних втрат, застосовуються до прострочених грошових зобов`язань, виражених у іноземній валюті.

Позивач не надав розрахунок 3% річних, однак просить їх стягнути до моменту повернення, коли цей момент настане - позивачу не відомо..

Суд зазначає, що розмір 3 % річних розраховується за формулою: прострочена сума помножується на кількість днів прострочення, помножується на 3, ділиться на 100 та ділиться на 365.

Таким чином розмір 3% річних становить: 1600дол.*321 (днів прострочення на момент ухвалення рішення) * 3 : 100 + 42,21 дол. СШа.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що наявна в матеріалах справи розписка була суто формальною, а кошти підвезли пізніше, що може засвідчити свідок, оскільки показами свідків не доводиться факт передачі коштів.

Належних та допустимих доказів передання коштів на суму розписки матеріали справи не містять.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.

Позивач вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 40000 гривень мотивує тим, що її остаточну вимогу щодо повернення боргу ОСОБА_4 категорично відмовилася повертати борг, посилаючись на не існуючі насправді недоліки. З огляду на вищевказані обставини та з урахуванням того, що моральні страждання їй було завдано кількома особами, вона оцінює завдану моральну шкоду ОСОБА_4 та її співмешканцем у сумі 40 000 грн.

У відповідності до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті

Законодавством не передбачено обов"язку відшкодування моральної шкоди у разі не повернення боргу, розписка також не містить таких даних.

Позивачем не доведено причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, не зазначено глибини фізичних чи душевних страждань, яких остання зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також не наведено інших обставин, які мають істотне значення для відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння їй моральних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, тому позовна вимога в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 79-82, 141, 265, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення боргу, виплату відсотків та відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики у сумі1600,00 (одна тисяча шістсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , 3% річних за невиконання грошового зобюов"язання, що становить 42,21 (сорок два долари США двадцять один цент) .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 , понесені судові витрати 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з пп. 15.5 п. 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 21 листопада 2022 року.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 );

-відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , ( АДРЕСА_1 );

Суддя: О. В. Чайкіна