КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №753/5575/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1660/2022 ПОСТАНОВА
30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Рейнарт І.М.
суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
при секретарі Баллі Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Письменної Наталі Володимирівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року (суддя Заставенко М.О.) у цивільній справі за позовом Дарницької окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, зобов`язання вчинити дії,
Прокурор посилався на те, що актом обстеження земельної ділянки, складеного Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) 16 липня 2019 року №19-0500-02, встановлено, що на земельній ділянці, орієнтовною площею 0,018 га, по АДРЕСА_1 (код ділянки 90:002:0089) розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик. Вказані об`єкти нерухомості збудовані на земельній ділянці, що не була належним чином відведена ОСОБА_2 для цієї мети, а також без дозвільних документів, які надають право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, а тому, з урахуванням положень ч. 2 ст. 376 ЦК України, право власності ОСОБА_2 або інших осіб на зазначений об`єкт не виникло, у зв`язку з чим не могло бути реалізовано в частині розпорядження майном, зокрема, передачі третім особам.
Також прокурор зазначав, що рішення Гребінківського районного суду Полтавської області, за яким ОСОБА_2 набув право власності на об`єкт нерухомості, не існує, а відтак і не породжує будь-яких прав щодо об`єкту нерухомого майна, розташованого на спірній земельній ділянці, належній територіальній громаді м. Києва, яка самовільно зайнята, чим порушено права та охоронювані законом інтереси держави в особі Київської міської ради, як органу, уповноваженого розпоряджатися землями територіальної громади міста Києва, у зв`язку з чим земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді м. Києва в особі Київської міської ради.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , оформлену записом, вчиненим 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. за №28735169 про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, площею 56,00кв.м, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 15 березня 2016 року, а саме: нежитлової будівлі торгівельного призначення, площею 56,00кв. м, по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 246; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 оформлену записом, вчиненим 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. за №28737391, про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, площею 56,00кв.м, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; зобов`язано ОСОБА_1 повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради земельну ділянку, площею 0,018 га, по АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь прокуратури судові витрати у розмірі 4 204грн з кожного.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Письменна Н.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі та вирішити питання судових витрат.

Представник відповідача посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, оскільки у прокурора були відсутні повноваження на звернення до суду, так як матеріали справи не містять доказів направлення листа від 27 березня 2020 року, яким Київською місцевою прокуратурою №2 повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до Дарницького районного суду міста Києва з вказаним позовом в інтересах держави, на адресу Київської міської ради та не містить доказів отримання такого повідомлення Київською міською радою, що в свою чергу у відповідності до статті 23 ЗУ «Про прокуратуру» є обов`язковою умовою, яка передує зверненню прокуратури із відповідним позовом до суду.

Крім того, лист із повідомленням про прийняття рішення про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради шляхом звернення до Дарницького районного суду міста Києва датований 27 березня 2020 року, а позовна заява прокурора - 30 березня 2020 року, тобто за 3 дні до подачі позову.

Також матеріали справи не містять доказів направлення листів про встановлений факт порушення саме на адресу Київської міської ради та не містять відповідей Київської міської ради про відмову здійснювати заходи реагування.

Представник відповідача стверджує, що з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не перевірив та не підтвердив обґрунтованості та підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі у суді, як не перевірив і не оцінив дотримання прокурором порядку зверненням з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу, передбаченого частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення суб`єкта владних повноважень про намір пред`явити позов.

Представник відповідача вважає, що прокурором не доведено нездійснення чи неналежного здійснення позивачем захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, адже бездіяльність Київської міської ради не можна вважати встановленою.

Представник відповідача стверджує, що у своєму рішенні суд першої інстанції безпідставно послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, оскільки у даній справі підставою для звернення до суду з позовом стало те, що прокуратура встановила порушення законодавства України переданням у приватну власність земельної ділянки водного фонду. Висновок Великої Палати Верховного Суду також стосується виключно земельних ділянок водного фонду, однак оскільки земельна ділянка, яка є предметом спору у даній справі, є землею комунальної власності, представник відповідача вважає, що зазначена практика Великої Палати Верховного Суду не підлягає застосуванню до даних правовідносин, оскільки відносини не є подібними.

Крім того, представник відповідача вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що строк початку перебігу позовної давності слід рахувати з дати листа № 01-15/175/2018 Гребінківського районного суду Полтавської області, а саме з 17 грудня 2018 року.

Представник відповідача вважає, що про існування об`єкту нерухомості на земельній ділянці по проспекту Петра Григоренка, 27 у Дарницькому районі міста Києва Київській міській раді було відомо ще з 2007 року, беззаперечним фактом чого є постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 грудня 2011 року у справі № 2а-12471/11/2670, що повністю спростовує твердження суду першої інстанції, що про

порушення стало відомо після отримання листа Гребінківського районного суду Полтавської області № 01-15/175/2018 від 17 грудня 2018 року.

Отже, органи прокуратури могли дізнатися про порушення прав ще в 2016 році (первинна реєстрація в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, площею 56,00кв.м, по АДРЕСА_1 , а отже звернутися із відповідним позовом не пізніше 16 березня 2019 року, однак позов у даній справі заявлено прокурором тільки у березні 2020 року.

У поясненнях на апеляційну скаргу перший заступник керівника Дарницької окружної прокуратури міста Києва просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки в матеріалах справи містяться копії листів прокуратури від 7 серпня, 23 серпня та 21 листопада 2019 року, які адресовані безпосередньо до Київської міської ради, відповідь на які за дорученням відповідальних осіб КМР надано Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 14 серпня, 13 вересня та 28 грудня 2019 року відповідно, що свідчить не лише про отримання Київською міською радою указаних листів, а і їх розгляд.

Прокурор зазначає, що таким чином суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов правильного висновку, що прокурором у позовній заяві та в ході судового розгляду доведені підстави для здійснення ним представництва інтересів держави, обґрунтовано у чому полягає порушення цих інтересів та необхідність їх захисту, а також зазначено орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім того, прокурор стверджує, що вказаний позов є негаторним, а тому на нього не поширюються вимоги позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення.

Київській місцевій прокуратурі № 2 (Дарницькій окружній прокуратурі міста Києва) про факти порушення вимог закону у даній справі відомо з грудня 2018 року (з листа Гребінківського суду Полтавської області № 01-15/175/2018), а Київській міській раді з серпня 2019 року (з листа Київської місцевої прокуратури №2), а тому строк позовної давності не пропущений.

Прокурор зазначає, що таким чином строк позовної давності за позовною вимогою про повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Києва не застосовується, а за позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності - не пропущено.

Київська міська рада та ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, як шляхом направлення судової повістки-повідомлення на їх електронні адреси та електронну адресу представника ОСОБА_2 - адвоката Кіфи І.О., які містяться в матеріалах справи (с.с.92-93, 99-100, т. 2), так і шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштові адреси (с.с.102-103, т. 2), у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кіфа І.О. направила до апеляційного суду заяву про розгляд справи у відсутність її та ОСОБА_2 (с.с.56-58, 71-72 т.2).

Враховуючи положення ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність вказаних учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Єфремова В.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора Греськів І.І., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що право власності

ОСОБА_2 на нежитлове приміщення (літ. Б), площею 56кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. (рішення №28735169, номер запису № 13690801) на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2007 року у справі №2-357/07. Об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер 00.

15 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (літера Б.), загальною площею 56,00кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 246.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. 15 березня 2016 року прийнято рішення № 28737391 про внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису № 13692540 про право власності ОСОБА_1 на спірне майно.

Згідно листа Гребінківського районного суду Полтавської області № 01-15/175/2018 від 17 грудня 2018 року відповідно до статистичних карток та алфавітних покажчиків цивільна справа №2-357/07 Гребінківським районним судом Полтавської області не розглядалась, рішення від 14 листопада 2007 року за вказаною справою не приймалось.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення в цивільній справі № 2-357/07 за позовом ОСОБА_2 не обліковується.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 9 жовтня 2020 року у справі № 753/14345/20 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України за фактом використання завідомо підробленого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2007 року у справі 2-357/07 у зв`язку із закінченням строків давності. Згідно даної ухвали встановлено, що 15 березня 2016 року ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи, що рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2007 року (справа № 2-357/07) є завідомо підроблене, оскільки ОСОБА_2 до Гребінківського районного суду Полтавської області з позовом не звертався, використали зазначене рішення шляхом укладення договору купівлі-продажу об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , який в подальшому засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М.

Згідно листів № 05716-13329 від 18.07.2019, № 0570202/3-15217 від 14.08.2019, № 0570202/3-17293 від 13.09.2019 та акту обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16.07.2019 №19-0500-02 встановлено, що на земельній ділянці, орієнтовною площею 0,018 га, по АДРЕСА_1 (код ділянки 90:002:0089), розташована споруда з приміщеннями торгівельного призначення (кафе, магазин) та сезонний майданчик.

Відповідно до даних міського земельного кадастру земельна ділянка (код ділянки 90:002:0089), площею 0,0182 га, по АДРЕСА_1 обліковується, як землі, не надані у власність чи користування.

Згідно даних міського земельного кадастру інформація щодо звернення ОСОБА_2 з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою стосовно відведення спірної земельної ділянки у користування у Департаменті відсутня.

За поданням Департаменту земельних ресурсів рішень про передачу зазначеної земельної ділянки в користування (власність) Київська міська рада не приймала. В міському земельному кадастрі інформація щодо державної реєстрації речових прав на

вказану земельну ділянку відсутня.

На клопотання ОСОБА_1 від 19.12.2018 № К-36960 на підставі листа-повідомлення про використання права мовчазної згоди від 19.02.2019 № 057/Г-227 Департаментом підготовлено та видано в роботу ТОВ «ІЗПВ Укрземконсалт» завдання на проектування від 08.02.2019 № ЗВП-7567 для підготовки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На підставі завдання на проектування у міському земельному кадастрі зареєстровано кадастрову справу Д-9428 щодо відведення ОСОБА_1 в оренду на 10 років спірної земельної ділянки для експлуатації та обслуговування кафе та магазину роздрібної торгівлі, який з 28.02.2019 перебуває в землевпорядній організації ТОВ «ІЗПВ Укрземконсалт».

Розроблена та погоджена у встановленому законодавством порядку документація із землеустрою для розгляду та підготовки відповідного проекту рішення КМР до Департаменту не надходила.

Судом першої інстанції також встановлено, що листом №10/26-4/1107/07 від 11.07.2019 Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києва повідомив, що згідно з даними Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні дані щодо об`єкта будівництва по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_2 не виникло право власності на нежитлове приміщення, площею 56,00кв.м, по АДРЕСА_1 , а відтак, таке неіснуюче право щодо об`єкта нерухомості не породжує й прав власника щодо розпорядження майном, зокрема, продажу третім особам. Таким чином таке право власності, за його відсутності, не могло бути передано ОСОБА_2 за правочином ОСОБА_1 .

Також судом першої інстанції зазначено, що на виконання вимог ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором у позовній заяві обґрунтовано порушення інтересів держави, яке полягає у відновленні правового порядку, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності територіальної громади м. Києва на землю, захист такого права шляхом скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним договору купівлі продажу та повернення земельної ділянки .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

За змістом частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі

земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16.

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, отже повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Київської міської ради.

Судом встановлено і не заперечується відповідачами, що ОСОБА_2 не звертався до Київської міської ради із заявою про надання у користування та власність спірної земельної ділянки.

Також сторони не заперечували, що Київська міська рада не приймала розпорядження про передачу у користування чи власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності і у користування чи у власність фізичним чи юридичним особам на час звернення прокурора з даним позовом не передавалася.

Згідно із частиною першою статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не мав права користування спірною земельною ділянкою, він не мав права здійснювати будівництво нежитлового приміщення на цій земельній ділянці.

Крім того, з матеріалів даної справи вбачається, що ОСОБА_2 будівництво спірного нежитлового приміщення не здійснював, а його право власності на нежитлове приміщення було зареєстровано на підставі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 14 листопада 2007 року, яке судом не приймалося.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що ОСОБА_2 не мав права власності на спірне нежитлове приміщення, а відтак не міг передати таке право ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги стосовно відсутності у прокурора повноважень для звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає про наступне.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Відтак, Суд вважає, що "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції

якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

"Нездійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор зазначав, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Київської міської ради, яка неодноразово повідомлялася про встановлений факт незаконного набуття права власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення та самовільне зайняття земельної ділянки, на якій розташоване це нежитлове приміщення. Разом з цим, Київська міська рада не лише не вжила заходів реагування, а й повідомила, що не вбачає підстав для захисту інтересів територіальної громади міста Києва.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що прокурор обґрунтував наявність "інтересів держави" тим, що відповідним державним органом жодних заходів щодо припинення користування самовільно зайнятою земельною ділянкою не вжито.

Доводи апеляційної скарги, що прокурором не надано належних доказів повідомлення саме Київської міської ради про виявлені порушення, колегія суддів вважає безпідставними.

В матеріалах справи наявний лист Київської місцевої прокуратури № 2 від 7 серпня 2019 року на адресу Київської міської ради з приводу вжиття заходів цивільно-правового характеру щодо повернення земельної ділянки по АДРЕСА_1 , на якій розташоване нерухоме майно, на яке незаконно набуто право власності на підставі неіснуючого рішення суду, до територіальної громади міста Києва або про причини невжиття відповідних заходів.

Аналогічний лист був направлений Київською місцевою прокуратурою № 2 на адресу Київської міської ради 23 серпня 2019 року та 21 листопада 2019 року.

На вказані листи надавалися відповіді Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), за змістом яких Департаментом розглядається питання щодо доцільності захисту інтересів територіальної громади міста Києва в судовому порядку.

Також в матеріалах справи наявний лист Київської місцевої прокуратури № 2 від 27 березня 2020 року на адресу Київської міської ради про прийняте прокуратурою рішення про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради шляхом звернення до суду з даним позовом.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції представник Київської міської ради позов прокурора підтримав.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав у прокурора для пред`явлення даного позову до суду в інтересах держави і вказаний інтерес був належним чином обґрунтований у позовній заяві.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення позивачем строків позовної давності, апеляційний суд зазначає про наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Вказані приписи поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

У даній справі встановлено, що спірна земельна ділянка у користування чи власність відповідачів не передавалася, тому позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку територіальній громаді міста Києва має розглядатися як негаторний позов, який може бути заявлений упродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що Київській міській раді про наявність нежитлового приміщення на спірній земельній ділянці було відомо з 2007 року, на думку колегії суддів, не є підставою для відмови у задоволенні даного позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки предметом даного позову є, зокрема, скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, яке здійснено на підставі неіснуючого рішення Гребінківського районного суду Полтавської області 15 березня 2016 року. Про не прийняття Гребінківським районним судом Полтавської області рішення від 14 листопада 2007 року стало відомо прокуратурі з листа суду від 17 грудня 2018 року, про що Київська міська рада обізнана не була.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 , звертаючись до Київської міської ради із заявою про надання спірної земельної ділянки у користування, повідомляв про наявність у нього зареєстрованого права власності на нежитлове приміщення, яке самовільно збудоване на цій земельній ділянці.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позивачем строків звернення до суду.

Інших доводів незаконності рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б привезли до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Письменної Наталі Володимирівни залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк