Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/740/22
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2022 року м. Олевськ
Олевський районний суд Житомирської області в складі:
головуючої судді Кононихіної Н.Ю.,
секретаря Корнєйчук О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Олевську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік,
Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду із цим позовом та просить суд ухвалити рішення, яким позбавити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік.
Позов мотивує тим, що має у приватній власності з розміром частки 1/1 житловий будинок загальною площею 97,6 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збудувала у 1991 році. Після одруження (приблизно 25 років по тому) у вказаному будинку стали проживати з дозволу позивачки її син ОСОБА_5 зі своєю дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Однак, у березні 2020 року її син ОСОБА_5 помер і відповідачі: ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 відразу після смерті сина зі своїми речами переїхали на постійне місце проживання в смт. Хорошів Житомирської області, де і проживають по даний час у квартирі матері ОСОБА_2 і повертатися в житло за місцем реєстрації наміру не мають.
Таким чином, відповідачі ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 в помешканні позивачки не проживають без поважних причин більше двох років. Водночас вказані обставини, на думку позивачки, є перешкодою на отримання нею субсидії та значно вливають на її розмір, а також є перешкодою для відчуження вказаного майна в майбутньому. Пому позивачка звернулась до суду за захистом свого права власності.
У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечує.
Представник позивачки ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, у якій просить розгляд справи провести без її участі.
Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, своїм правом на подання відзиву на позов не скористалася, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не направляла.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні докази у справі, з`ясувавши обставини, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних мотивів.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Лопатичі Олевського району, Житомирської області та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією сторінок паспорта серії НОМЕР_1 від 13.03.1997 року.
Позивачка ОСОБА_1 є власником 1/1 частки житлового будинку загальною площею 97.6 кв.м. та житловою площею 42.8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 261291885 від 13.06.2021 року, випискою з погосподарської книги №85 від 10.03.2021 року, довідкою Олевської міської ради №198 від 26.05.2021 року та технічним паспортом на будинок від 01.04.2021 року.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30.08.2022 року (видане повторно) ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до довідки Руднє-Бистрянського старостинського округу Житомирської області №227 від 06.09.2022 року на день смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , постійно проживали дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 , мати ОСОБА_1 .
З акту обстеження фактичного непроживання особи від 25.05.2022 року слідує, що громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , більше двох років, особистих речей немає в домі. При цьому згідно даного акту вони проживають в смт. Хорошів, Житомирської області.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що за три роки до смерті ОСОБА_5 , відповідачі ОСОБА_2 - дружина, та повнолітня дочка ОСОБА_3 добровільно виїхали на проживання до своїх батьків у смт.Хорошів Житомирської області, добровільно припинивши шлюбні відносини з ОСОБА_5 , інколи приїжджаючи у вказане помешкання у гості до дядька та бабусі. ІНФОРМАЦІЯ_5 чоловік відповідачки ОСОБА_5 помер, після чого відповідачки остаточно забрали всі свої речі, які вивезли у смт.Хорошів, Житомирської області. Крім того, свідок зазначила, що дочка ОСОБА_3 на даний час проживає у Вінницькій області, так як має сім?ю. При цьому після смерті чоловіка ОСОБА_5 , майно, яке знаходилось у будинку, а саме меблі, пральну машину, диван, крісла, холодильник, газову плиту з балоном для газу, столи, кухонні меблі, коври та інше відповідачі вивезли з собою із вказаного будинку до місця свого постійного проживання, фактично залишивши позивачку ОСОБА_1 у будинку без умов і засобів для нормального існування. Також, свідок додала, що відповідачі за адресою: АДРЕСА_1 , не обслуговуються у медичних закладах м.Олевська і громади, ремонт і обслуговування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не здійснюють, кореспонденцію за вказаною адресою не отримують. Що стосується оплати комунальних послуг, то тягар обслуговування даного домоволодіння цілком покладено на позивачку, яка являється пенсіонеркою, 1945 року народження, часто хворіє.
Аналогічні пояснення надали суду свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
З урахуванням наведеного, позивач є власником житлового будинку, а відтак має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України).
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року, справа №6-709цс16: «Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік».
Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла.
Крім того, згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.
За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.
Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі статтею 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого законодавства України, врахувавши підтвердження свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд вважає, що оскільки відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які раніше проживали у будинку, належному на праві власності позивачці ОСОБА_1 , у ньому не проживають понад строк, встановлений законодавством, не ведуть нарівні із позивачкою, як з власником квартири, спільне господарство, позивачка самостійно сплачує комунальні послуги на дане майно, будь-яких поважних причин, які б перешкоджали відповідачам користуватись спірною квартирою, судом не встановлено, що, відповідно, порушує право власності позивачки,тому відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Оскільки будь-яких письмових домовленостей між сторонами стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, вимоги позивача підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12,77, 81, 141, 142, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому без поважних причин понад один рік - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою:АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Олевським РВ УМВС України в Житомирській області 13.03.1997 року.
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий, паспорт невідомий.
Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий, паспорт невідомий.
Суддя: Н. Ю. Кононихіна