Справа № 760/4574/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Дехти Р.В., за участю секретаря судового засідання Зюркевич В.В., представника первісного позивача - адвоката Курдюмова М.М., представника зустрічного позивача, відповідача за первісним позовом - адвоката Ямкового В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» до Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними електронних торгів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державне підприємство «СЕТАМ», приватний виконавець Бурхан - Крутоус Лілія Анатоліївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності добросовісного набувача, -

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2019 року позивач Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» (надалі Банк, позивач), звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «СЕТАМ» (надалі ДП «Сетам»), Приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними електронних торгів, в якому просило визнати недійсними електронні торги по лоту 329344 з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 204,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , проведені Державним підприємством «СЕТАМ» 12 лютого 2019 р.; визнати недійсним протокол проведення електронних по лоту 329344 з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 204,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , проведені ДП «СЕТАМ» 12 лютого 2019 р.; визнати недійсним Акт про проведені електронні по лоту 329344 з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 204,5 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , проведені Державним підприємством «СЕТАМ» 12 лютого 2019 р.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на незаконність дій приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни щодо реалізації спірного нерухомого майна, яке було реалізоване шляхом проведення електронних торгів в рамках виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису, без врахування того, що це майно не належало боржнику, як стороні виконавчого провадження та перебувало в іпотеці Банку та знаходилось під забороною на підставі іпотечного договору №579 від 26.06.2007 р., укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , відповідно до якого, іпотекодавець, виступаючи в якості майнового поручителя на забезпечення виконання основного зобов`язання - договору відновлювальної кредитної лінії №085/097-7 від 26.07.2007 р., передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: нерухоме майно (нежитлова будівля): магазин та кафе, загальною площею 210,6 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з укладенням іпотечного договору приватним нотаріусом внесенні відповідні записи до державних реєстрів: запис про іпотеку за №12966622 в Державному реєстрі іпотек; запис про заборону за №5212218.

Як зазначає позивач, в подальшому заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 листопада 2017 р. по справі №202/6975/17 за позовом фізичної особи ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_7 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності, було розділено в натурі спірне нерухоме майно, а саме: окремо розташовану нежитлову будівлю магазину та кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ., загальною площею 210,6 кв.м, на два окремих нежитлових приміщення, а саме приміщення № 1 (загальною площею 204,5 кв.м) та приміщення №2 (загальною площею 6,1 кв.м); звернуто стягнення на приміщення №1 загальною площею 204,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_5 права власності на зазначене майно; звільнено з-під заборони за номером: 5212218, що міститься в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна новоутворене нерухоме майно, а саме: приміщення № 1 загальною площею 204,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; звільнено з-під іпотеки за номером:12966622, що міститься в Державному реєстрі іпотек вказане новоутворене нерухоме майно.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 р. по справі №202/6975/17 (провадження 22-ц/774/3639/18) за апеляційною скаргою позивача, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 р. було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_8 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовлено.

У зв`язку з тим, що рішення суду, на підставі якого об`єкт іпотеки був розділений на два окремих нежитлових приміщення, одне з яких перейшло у власність до іншої особи - ОСОБА_5 , скасовано, позивач вважає, що власником нерухомого майна, як цілісної нежитлової будівлі: магазин та кафе, загальною площею 210,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , знову є фізична особа - ОСОБА_9 , а саме це майно перебуває в іпотеці та обтяжене забороною.

На думку позивача, враховуючи те, що на момент вчинення виконавчих дій приватним виконавцем спірне майно належало на праві власності ОСОБА_9 , перебувало в іпотеці банку та знаходилося під арештом, про що було повідомлено приватного виконавця заявою від 12.02.2019 р., дії приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. з його реалізації є незаконними, а електронні торги як такі, що проведенні з порушенням встановлених законодавством правил проведення торгів, підлягають визнанню недійсними, оскільки розміщене інформаційне повідомлення на сайті ДП «СЕТАМ» щодо об`єкту продажу не містило інформації про те, що зазначене майно є предметом іпотеки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року матеріали вказаної позовної заяви передано на розгляд до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за належною підсудністю за місцезнаходженням нерухомого майна.

22.04.2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передані судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Дехті Р.В.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.04.2019 року про відкриття провадження у справі вищевказану позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі 21 травня 2019 р.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.04.2019 року про забезпечення позову задоволено заяву позивача про забезпечення позову, заборонено Державному підприємству «СЕТАМ» видавати переможцю аукціону протокол проведення торгів від 12 лютого 2019 р., по лоту 329344. Заборонено приватному виконавцю Бурхан - Крутоус Лілії Анатоліївні складати акт Державного виконавця про реалізацію майна та видавати його переможцю електронних торгів від 12 лютого 2019 р., по лоту 329344. Заборонено приватному виконавцю Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївні здійснювати перерахунок коштів стягувачу ОСОБА_4 та іншим наявним стягувачам в рамках виконавчого провадження № 58011975, що надійшли від примусової реалізації нежитлового приміщення загальною площею 204,5 кв.м за-адресою: АДРЕСА_1 , по лоту 329344, торги які відбулися 12 лютого 2019 р.; зупинено виконавче провадження № 58011975, в частині звернення стягнення на нежитлове приміщення загальною площею 204,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ; н акладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та заборонено будь-яким особам вчиняти дії щодо продовження реалізації нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , у тому числі дії щодо оформлення результатів електронних торгів з реалізації зазначеного нерухомого майна, оформлення та видачі переможцю зазначених торгів акту про проведення електронних торгів права власності на вказане нерухоме майно ; накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено будь - яким особам вчиняти дії щодо продовження реалізації нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі дії щодо оформлення результатів електронних торгів з реалізації зазначеного нерухомого майна, оформлення та видачі переможцю зазначених торгів акту про проведення електронних торгів права власності на вказане нерухоме майно.

21.05.2019 року на електрону адресу суду надійшло клопотання адвоката Ямкового В.І., що діє в інтересах ОСОБА_1 , про залучення останнього в якості співвідповідача по справі, а в разі відсутності клопотання позивача про залучення ОСОБА_1 співвідповідачем, залучити його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів.

Ухвалою суду від 18.06.2019 року у зв`язку з відсутністю клопотання та згоди позивача на залучення ОСОБА_1 у якості співвідповідача, останнього як переможця електронних торгів залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, підготовче судове засідання відкладено на 15 липня 2019 р.

20.06.2019 року від приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. надійшов відзив на позов разом з копіями матеріалів виконавчого провадження. За змістом відзиву приватний виконавець вказав на те, що за виконавчим написом реєстр. № 560, виданого 29.12.2018 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. на підставі заяви стягувача - ОСОБА_4 04.01.2019 р. нею було відкрито виконавче провадження ВП №58011975, про що винесено відповідну постанову. Боржником за виконавчим провадженням виступала фізична особа - ОСОБА_3 . Під час перевірки відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, щодо майнового стану боржника, було з`ясовано про належність боржнику на праві власності нерухомого майна, а саме: приміщення загальною площею 204,5 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на нерухоме майно належало боржникові ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер ННС 818337, посвідченого 27.07.2018 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциним І.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1085. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 110. Будь-якої інформації стосовно того, що вказане майно перебуває в іпотеці та має обтяження в даному Реєстрі не значилося. Наведене спростовує твердження позивача про належність майна, що реалізувалося на торгах на момент їх проведення на праві власності іншій особі - ОСОБА_2 та про обтяження даного майна іпотекою. В подальшому, оскільки в добровільному порядку боржником не було здійснено погашення заборгованості перед стягувачем, вищезазначений об`єкт нерухомості з дотриманням процедури реалізації ДП «СЕТАМ» було реалізовано на відкритих електронних торгах. Покупцем нерухомого майна виступила фізична особа - ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом про проведення електронних торгів від 12.02.2019 р. №387614 та актом про проведення електронних торгів від 25.02.2019 р. Отже, доводи позивача про порушення його прав не ґрунтуються на жодному доказі та спростовуються матеріалами виконавчого провадження. Стосовно заяви позивача від 12 лютого 2019 р., яка надійшла на адресу приватного виконавця з вимогою зупинити примусову реалізацію майна, приватний виконавець зазначає, що навіть після її отримання та ознайомлення з її змістом, у приватного виконавця не було ніяких правових підстав згідно зі ст.ст. 34, 38 Закону України «Про виконавче провадження», щоб зупинити вчинення виконавчих дій, до заяви не було долучено доказів оскарження виконавчого документу, на підставі якого відкрито виконавче провадження, наявності ухвали суду про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, а також внесення даних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

15.07.2019 року від представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_10 надійшли пояснення на позовну заяву, в обґрунтування яких зазначено наступне: в кредитних відносинах між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_11 (далі - Позичальник) за договором відновлюваної кредитної лінії № 085/097-7 від 26 червня 2007 р. третя особа є майновим поручителем за умовами укладеного з АТ «Укрсоцбанк» іпотечного договору № 574 від 26 червня 2007 р., який несе відповідальність за неналежне виконання Позичальником умов кредитного договору в залежності від змісту та розміру основного зобов`язання, строку і порядку його виконання в межах переданого в іпотеку нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі, що складається з: №1 літ. А-1 н/ж. - магазин та кафе (цегла), загальною площею 210,6 м2, І - літній майданчик розміром 7,2 х 14 м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить Третій особі на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.06.2006 р., виданого Виконавчим комітетом Криворізької міської ради, на підставі рішення Виконавчого комітету Криворізької міської ради «Про видачу свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» № 352 від 13.06.2006 р. Про внесені приватним нотаріусом записи до державних реєстрів, а саме: запис про іпотеку за № 12966622 в Державному реєстрі іпотек: запис про заборону за № 52112218 Третій особі невідомо.Натомість, третій особі відомо, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухоме майна щодо суб`єкта за номером довідки 139877248, сформованою 02.10.2018 р., до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (нежитлова будівля), а саме: - №1 літ. А-1 н/ж. - магазин та кафе (цегла), загальною площею 210,6 м2, №21 - літній майданчик розміром 7,2 х 14 м за адресою: АДРЕСА_2 , яке передано нею за умовами Іпотечного договору в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» приватними нотаріусами вчинено запис про іпотеку № 24771567 та запис про обтяження № 24771537. Третя особа вважає за необхідне звернути увагу суду на те, що ОСОБА_2 не має будь-яких цивільних правовідношень з ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Державним підприємством «Сетам» та приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Лілею Анатоліївною; не отримував повідомлення про розгляд справи в Індустріальному районному суді міста Дніпропетровська за позовною заявою про зобов`язання вчинити певні дії та визнання право власності; не отримував рішення від 17 листопада 2017 р. Індустріального районного суду міста Дніпропетровська; про вказане рішення дізнався з апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

В судовому засіданні, що відбулося 15 липня 2019 р. за клопотанням представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_10 підготовче судове засідання відкладено на 10 вересня 2019 р.

Ухвалою суду від 10.09.2019 р. за клопотанням представника позивача ОСОБА_12 третю особу ОСОБА_1 залучено до участі у справі у якості співвідповідача, оскільки він є покупцем спірного майна, стороною правочину купівлі-продажу спірного майна на торгах, та рішення суду може вплинути на його права та обов`язки.

Ухвалою суду від 26.12.2019 р. за заявою представника позивача ОСОБА_12 про заміну сторони її правонаступником АТ «УКРСОЦБАНК» замінено на правонаступника Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК».

24.03.2020 р. від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ямкового В.І. надійшли письмові пояснення на позов, в яких представник відповідача позовні вимоги не визнав, вважав їх безпідставними та такими, що по своїй суті суперечать вимогам діючого законодавства. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що дії приватного виконавця, на які посилається позивач у своєму позові як на підставу недійсності торгів, мають самостійний спосіб оскарження та не можуть бути підставами для визнання торгів недійсними, а самі торги проведенні відповідно до вимог діючого законодавства, оскільки на дату проведення торгів були відсутні будь-які зареєстровані обтяження, які б перешкоджали здійсненню реалізації спірного об`єкту нерухомості. Наголосив, що за відсутності в державному реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала та не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Крім того, відповідач вважає себе добросовісним набувачем, та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.

25.03.2020 р. від ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов про визнання права власності добросовісного набувача, який Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26.03.2020 р. у цивільній справі №212/2107/20 (провадження 2/212/1916/20) прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначив, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі - продажу, у зв`язку з чим торги є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, він як сторона правочину виконав всі вимоги щодо набуття спірного нерухомого майна у власність (своєчасність та повноту оплати), не знав та не міг знати про наявність якихось обтяжень які б перешкоджали укладенню договору купівлі - продажу або ставили під сумнів законність даного правочину, а тому вважає себе добросовісним набувачем. Більш того відзначає, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно як на дату проведення торгів так і на дату юридичного оформлення факту, що відбувся на підставі правочину - отримання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та проведення державної реєстрації права власності, будь-яких відомостей про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, а саме на об`єкт нерухомості: нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не існувало. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 р. у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 р. у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2).

Крім того, посилаючись на ст. 388 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод щодо непорушності права власності добросовісного набувача, у якого не може бути витребуване придбане ним під час електронних торгів нерухоме майно, позивач за зустрічним позовом, також звернув увагу на те, що пред`явлення позивачем за первісним позовом вимоги про визнання недійсним електронних торгів не зможе ефективно відновити його права, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

29.04.2020 р. від ДП «СЕТАМ» надійшли письмові пояснення на зустрічний позов, відповідно до яких останнє зазначило, що ДП «СЕТАМ» у даному випадку ніяким чином не порушило права позивача та не вчинило жодних дій, які б свідчили і про оспорювання будь-яких його прав чи свобод. В обґрунтування своєї позиції зазначило, що 12 лютого 2019 р. р. відбулися електронні торги за лотом № 329344 з реалізації нежитлового приміщення, заг. пл. 204,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ДП «СЕТАМ» відповідно до наказу Міністерства юстиції України від ; 29 березня 2019 р. № 10008/5 «Про визначення організатора електронних торгів, торгів за фіксованою ціною» та Порядку реалізації арештованого майна шляхом (проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції і країни від 29 вересня 2016 р. (далі - Порядок), є організатором електронних торгів та уповноважене на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення системи електронних торгів, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, передбачених цим Порядком. Згідно з Порядком Організатор - це державне підприємство, яке належить до сфери управління Міністерства юстиції України та уповноважене відповідно до законодавства на забезпечення здійснення заходів із створення та супроводження програмного забезпечення Системи, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у Системі, здійснення організації та проведення електронних торгів, забезпечення збереження майна, виконання інших функцій, і передбачених цим Порядком. Надалі посилаючись на норми ст.ст.1, 5, 18 Закону України «Про виконавче провадження» та процедуру звернення стягнення на майно боржника, яка врегульована Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 р. № 2831/5, ДП «СЕТАМ» відзначило, що розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби чи приватного виконавця. При цьому жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язку Організатора торгів перевіряти законність дій державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заяві на реалізацію арештованого майна. ДП «СЕТАМ» виконує функції організатора електронних торгів, який діє в межах повноважень, визначених Порядком. Тобто, у Організатора електронних торгів відсутні повноваження надавати правову оцінку діям державних виконавців, в тому числі перевіряти відомості, наведені у заявці на відповідність дійсності та законодавству.

Інші учасники не скористалися своїм правом подати заяви по суті справи.

Розгляд справи у підготовчому провадженні неодноразово відкладався судом за клопотанням учасників у зв`язку з неможливістю забезпечити їх явку, через обмеження, пов`язані із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), з метою витребування додаткових доказів, а також з метою надання сторонам можливості мирного врегулювання спору.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 04.03.2021 р. судом задоволено клопотання представника Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» Курдюмова М.М., в итребувано з Індустріального районного суду міста Дніпропетровська матеріали цивільної справи №202/6975/17 для дослідження її матеріалів під час розгляду цивільної справи, якщо така справа розглянута Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська та рішення по справі набрало законної сили.

14.04.2021 р. на адресу суду з Індустріального районного суду міста Дніпропетровська надійшли матеріали цивільної справи №202/6975/17, з проханням повернути справу після минуванням потреби.

За клопотанням сторін їм було надано можливість ознайомитись з матеріалами вказаної справи №202/6975/17 та зняти з неї фотокопії, про що у справі маються відповідні заяви учасників про ознайомлення

За клопотанням представника позивача ОСОБА_12 про повернення до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська матеріалів цивільної справи №202/6975/17, у зв`язку з необхідністю отримання Банком копій судових рішень у справі №202/6975/17, що за відсутності в суді матеріалів справи неможливо, листом Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.01.2022 р. матеріали цивільної справи №202/6975/17 було повернуто до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська за відсутністю потреби.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02.12.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 грудня 2021 р.

Розгляд справи по суті неодноразово відкладався судом за клопотанням учасників у зв`язку з неможливістю забезпечити їх явку, в т.ч. через перебування у відпустці, обмеження, пов`язані із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також враховуючи особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан.

В судове засідання, призначене на 22.11.2022 р. з`явились представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_12 , представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_13 . Решта учасників, належним чином повідомлених про час слухання справи, свою явку в судове засідання не забезпечили, причини неявки суду не повідомили.

В судовому засідання представник первісного позивача адвокат Курдюмов М.М. додатково суду пояснив, що право власності ОСОБА_1 не вищезазначене нерухоме майно АТ «Альфа Банк» не визнається, подано позов про визнання прилюдних торгів недійсними, які за своєю природою є договором купівлі продажу нерухомого майна, стороною якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, який наразі давно сплинув.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Отже, враховуючи перебування справи в провадженні суду протягом тривалого часу, понад три роки, неодноразову неявку відповідачів за первісним позовом - Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни, та третіх осіб в судові засідання незалежно від причин їхньої неявки, наявність в матеріалах справи відзиву на позов приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни та письмових пояснень ДП «СЕАТМ» та представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_10 , де останні виклали свою позицію з додаванням усіх наявних в них доказів, суд, з врахуванням спливу усіх розумних строків розгляду справи, на виконання завдань цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, вважає за можливе розглянути дану справу та ухвалити рішення по суті справи, виходячи з наявних матеріалів та явки сторін.

Суд, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справі по суті, дослідивши подані учасниками докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідачів, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» за первісним позовом слід відхилити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

З дійсних обставин справи, встановлених судом вбачається, що 26.06.2007 р. між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (надалі - АКБ «Укрсоцбанк»), з однієї сторони, та ОСОБА_11 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №085/097-7 (надалі Кредитний договір).

26.06.2007 р. між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено Іпотечний договір №574, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О., відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання за вищевказаним Кредитним договором, ОСОБА_2 як іпотекодавець передав в іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме нежитлову будівлю магазину та кафе, загальною площею 210,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

На підставі рішення від 09 березня 2010 р. тип акціонерного товариства Банку було змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Відповідно до п. 1.2 Статуту АТ «УКРСОЦБАНК», затвердженого 26 квітня 2018 р. Загальними зборами акціонерів прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства з публічного на приватне та про зміну найменування(назви) Банку з Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» на Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», яке є правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «УКРСОЦБАНК».

Рішенням загальних зборів акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» від 10 вересня 2019 р. та єдиним акціонером АТ «УКРСОЦБАНК», затверджено рішення про реорганізацію АТ «УКРСОЦБАНК» шляхом приєднання до АТ «АЛЬФА-БАНК», рішенням №5/2019 єдиного акціонера АТ «УКРСОЦБАНК» від 15.10.2019 р. затверджено Передавальний акт та визначено правонаступництво АТ «АЛЬФА-БАНК» щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «УКРСОЦБАНК» з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 р., у зв`язку з чим АТ «АЛЬФА-БАНК» у порядку правонаступництва набув всіх прав за переданими йому активами (включаючи права за договорами забезпечення, у тому числі поруки), а також набув обов`язків боржника за вимогами кредиторів (вкладників) за переданими зобов`язаннями без необхідності внесення змін до відповідних договорів.

Таким чином АТ «АЛЬФА-БАНК» є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «УКРСОЦБАНК».

Судом також встановлено, що в провадженні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська перебувала цивільна справа №202/6975/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя, особа ОСОБА_8 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 листопада 2017 р. по справі №202/6975/17 позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 , заборгованість у загальному розмірі 1 186 536 грн. 03 коп., що складається з основного боргу у розмірі 1 021 308 грн. 00 копійок; 3% річних, що становить 28 372 грн. 77 коп.; та індексу інфляції у розмірі 136 855 грн. 26 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 000 грн.; розділено в натурі окремо розташовану нежитлову будівлю магазину та кафе, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 210,6 кв.м, на два окремі нежитлові приміщення, а саме приміщення № 1 (загальною площею 204,5 кв.м) та приміщення №2 (загальною площею 6,1 кв.м); звернуто стягнення на приміщення № 1 загальною площею 204,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_5 права власності на зазначене майно, що складається з наступних приміщень: - торговий зал, площею 48,4 кв.м; - підсобне приміщення, площею 5,6 кв.м; - санвузол, площею 2,0 кв.м; - санвузол, площею 2,0 кв.м; - коридор, площею 9,2 кв.м; - щитова, площею 4,5 кв.м; - підсобне приміщення, площею 7,9 кв.м; - підсобне приміщення, площею 3,7 кв.м; - зал, площею 24,6 кв.м; - кухня, площею 25,0 кв.м; - санвузол, площею 2,2 кв.м; - коридор, площею 3,0 кв.м; - толочная, площею 4,5 кв.м; - коридор, площею 5,2 кв.м; - банкетний зал, площею 19,4 кв.м; - торговий зал, площею 37,1 кв.м; звільнено з-під заборони за номером: 5212218, що міститься в Державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна новоутворене нерухоме майно, а саме: приміщення № 1 загальною площею 204,5 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та складається з: - торговий зал, площею 48,4 кв.м; - підсобне приміщення, площею 5,6 кв.м; - санвузол, площею 2,0 кв.м; - санвузол, площею 2,0 кв.м; - коридор, площею 9,2 кв.м; - щитова, площею 4,5 кв.м; - підсобне приміщення, площею 7,9 кв.м; - підсобне приміщення, площею 3,7 кв.м; - зал, площею 24,6 кв.м; - кухня, площею25,0 кв.м; - санвузол, площею 2,2 кв.м; - коридор, площею 3,0 кв.м; - толочна, площею 4,5 кв.м; - коридор, площею 5,2 кв.м; - банкетний зал, площею 19,4 кв.м; - торговий зал, площею 37,1 кв.м.

Оскільки протягом строків, встановлених ЦПК України, не буди подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, вказане заочне рішення після спливу вказаних строків набрало законної сили відповідно до ст. 289 ЦПК України.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства визначено обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ч. 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

В подальшому Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року у справі №202/6975/17, після набрання ним законної сили та в період дії, було виконано державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В. шляхом реєстрації 01.02.2018 року за ОСОБА_5 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на нежитлове приміщення № 1, загальною площею 204,5 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з рішенням державного реєстратора, номер запису про право власності: 24631554, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 205218048 від 24.03.2020 р.

06.04.2018 р. на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська поштою надійшла апеляційна скарга ПАТ «УКРСОЦБАНК» від 30.03.2018 р.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.04.2018 р. по справі №202/6975/17, провадження 22-ц/774/3639/18 Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» було поновлено строк на апеляційне оскарження заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 р.; відкрито апеляційне провадження та розпочато підготовчі дії для призначення справи до розгляду в апеляційному суді, у зв`язку з чим вказане рішення суду першої інстанції втратило закону силу.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 р. по справі №202/6975/17, провадження 22-ц/774/3639/18 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» було задоволено, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 р. скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_8 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовлено.

Питання про поворот виконання рішення суду першої інстанції апеляційним судом не вирішувалося. З заявами до суду першої інстанції про поворот виконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2017 р. учасники справи не зверталися. Жодних дій щодо скасування реєстрації права власності на нежитлове приміщення №1, загальною площею 204,5 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а також щодо відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_2 та права Банку на іпотеку на нежитлову будівлю магазину та кафе, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 210,6 кв.м ані ОСОБА_2 , ані Банком здійснено не було.

У зв`язку з цим в подальшому на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 27.07.2018 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциним І.А., зареєстрованого в реєстрі за №1085, нежитлове приміщення № 1, загальною площею 204,5 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , перейшло у власність ОСОБА_3 . Номер запису про право власності: 27233779.

Вказаний договір про задоволення вимог іпотекодержателя не є нікчемним в силу вимог закону, ніким не оспорений та судом недійсним не визнавався, запис про його реєстрацію не скасовувався.

20.12.2018 р. між ОСОБА_4 , як позикодавцем, і ОСОБА_3 , як позичальником, було укладено Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. за реєстровим номером 545, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив грошові кошти у розмірі 300 000 (триста тисяч) гривень строком до 26.12.2018 р.

Оскільки вказані грошові кошти позичальник не повернув ОСОБА_4 як позикодавець 29.12.2018 р. з метою безспірного стягнення боргу за договором позики звернувся до приватного нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л., якою було вчинено виконавчий напис за реєстровим №560, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 300 000 грн.

04.01.2019 р. ОСОБА_4 звернувся до приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. з заявою про відкриття виконавчого провадження, в якій просив стягнути суму боргу у розмірі 300 000 грн. з боржника ОСОБА_14 , а також просив під час відкриття виконавчого провадження винести постанову про арешт та опис майна боржника, а саме нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належного боржнику.

Постановою приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. від 04.01.2019 р. (Т.2, а.с. 177,178) про відкриття виконавчого провадження ВП №58011975. було відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого напису №560 виданого 29.12.2018 р., який було видано Приватним нотаріусом ДМНО Кохан Г.Л. про стягнення з боржника ОСОБА_3 на користь стягувача ОСОБА_4 боргу у розмірі 300 000 грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. після перевірки відомостей наданих стягувачем з урахуванням інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав, було встановлено, що за боржником - ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серії та номер ННС 818337, посвідченого 27.07.2018 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциним І.А. у реєстрі за №1085, зареєстроване нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №110, а саме: нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 204,5 кв.м (приміщення 1, що складається з наступних приміщень: торговий зал, площею 48,4 кв.м, підсобне приміщення, площею 5,6 кв.м, санвузол, площею 2,0 кв.м, санвузол площею 2,0 кв.м, коридор, площею 9,2 кв.м, щитова, площею 4,5 кв.м, підсобне приміщення, площею 3,7 кв.м, зал, площею 24,6 кв.м, кухня, площею 25,0 кв.м, санвузол, площею 2,2 кв.м, коридор, площею 3,0 кв.м, топочна, площею 4,5 кв.м, коридор площею 5,2 кв.м, банкетний зал, площею 19,4 кв.м, торговий зал, площею 37,1 кв.м.

08.01.2019 р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. винесено Постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою описано та накладено арешт на нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено обмеження у вигляді заборони на відчуження.

У зв`язку з тим, що в добровільному порядку боржником не було здійснено жодних дій щодо погашення заборгованості перед стягувачем 14.01.2019 р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. винесено Постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні відповідно до ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», якою на підставі ст. 20 вказаного Закону було призначено суб`єкта оціночної діяльності ОСОБА_15 з метою надання експертної грошової оцінки нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості), а саме спірного нежитлового приміщення

18.01.2019 р. суб`єктом оціночної діяльності Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_15 було складено Звіт про оцінку майна, яким визначено ринкову вартість об`єкта оцінки в сумі 300000 грн. (Т.2, а.с. 199-209), що відповідало сумі боргу, вказаній у виконавчому документі. Копію звіту направлено сторонам виконавчого провадження.

23.01.2019 р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. передано заявку за №141/329/58011975 до ДП «СЕТАМ» на реалізацію спірного нежитлового приміщення.

23.01.2019р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. було отримано лист ДП «СЕТАМ» №84/23/222-19 про те, що Дніпропетровською філією ДП «СЕТАМ» 23.01.2019р. було опубліковано інформацію про арештоване майно ВП 58011975 та системою присвоєно наступний номер лоту 329344.

12.02.2019 р. спірне нерухоме майно було реалізоване ДП «СЕТАМ» на електронних відкритих торгах в порядку встановленому діючим законодавством, про що організатором торгів складено протокол №387614 проведення електронних торгів від 12.02.2019 р. (Т.2, а.с. 247,248), відповідно до якого нерухоме майно було реалізована за 321000 грн. ОСОБА_1 , який став переможцем трогів.

22.02.2019 р. відповідно до меморіального ордеру № OS31784809 від 22.02.2019 р. (Т.2, а.с. 253) ОСОБА_1 в повному обсязі перерахував грошові кошти у розмірі 304950,00 грн. за придбання лоту 329344 на депозитний рахунок приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А., про що відповідним листом від 25.02.2019 р. № 333/58011975 було повідомлено Дніпропетровську філію ДП «СЕТАМ».

25.02.2019 р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. було складено Акт про проведення електронних торгів від 11.02.2019 р. на підставі Протоколу №387614, який було вручено покупцю.

У зв`язку з наведеним 25.02.2019 р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. винесено Постанову про зняття арешту з майна відповідно до п.3 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, є отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах.

27.02.2019 р. приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А., керуючись п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із виконанням рішення виконавчого документу в примусовому порядку.

27.02.2019 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. було видано Свідоцтво за номером в реєстрі №397 про належність ОСОБА_1 придбаного на трогах нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №110, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м (приміщення 1, що складається з наступних приміщень: торговий зал, площею 48,4 кв.м, підсобне приміщення, площею 5,6 кв.м, санвузол, площею 2,0 кв.м, санвузол площею 2,0 кв.м, коридор, площею 9,2 кв.м, щитова, площею 4,5 кв.м, підсобне приміщення, площею 3,7 кв.м, зал, площею 24,6 кв.м, кухня, площею 25,0 кв.м, санвузол, площею 2,2 кв.м, коридор, площею 3,0 кв.м, топочна, площею 4,5 кв.м, коридор площею 5,2 кв.м, банкетний зал, площею 19,4 кв.м, торговий зал, площею 37,1 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим право власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення було зареєстровано за ним приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциним І.А. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45726444 від 27.02.2019 р., що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності № 157808732 від 27.02.2019 р.

Вказані свідоцтво про придбання майна з торгів та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ніким не оспорено та не оскаржується, не є предметом спору у даній справі чи будь-якій іншій, а тому їх правомірність наразі ніким не заперечується.

Крім того, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 214184934 від 26.06.2020 р. згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі тристороннього договору про порядок дій щодо внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, посвідченого 20.02.2020 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. за АТ «АЛЬФА-БАНК» було здійснено державну реєстрацію права іпотеки на нежитлове приміщення загальною площею 6,1 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та змінено сторону іпотекодержателя з ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «АЛЬФА-БАНК».

Відмовляючи в задоволенні первісного позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АЛЬФА БАНК», суд виходить з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Предметом позовних вимог за первісним позовом є визнання електронних торгів недійсними, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів та визнання недійсним акту про проведення електронних торгів з реалізації нежитлового приміщення загальною площею 204,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Процедура реалізації спірного майна відбулася в рамках виконавчого провадження відкритого за постановою приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. №58011975 від 04.01.2019 р. на підставі заяви Стягувача ОСОБА_4 та наданням виконавчого документу - виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. від 29.12.2018р. реєстровий №560, за яким стягнуто з ОСОБА_14 (Боржника) на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 300 000 грн. Виконавчий напис як на дату відкриття виконавчого провадження так і під час вчинення виконавчих дій боржником та іншими особами не оскаржувався, судового рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не ухвалювалося. В ході проведення виконавчих дій приватним виконавцем було виявлено належність боржнику на праві власності нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно до ч. 5 ст. 48 Закону, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається на належне боржнику інше майно.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів та рухомого майна.

Частинами першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 р. № 2831/5, визначено, що електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 р. у справі № 465/650/16-ц, провадження №14-356цс18, та від 23 січня 2019 р. у справі № 522/10127/14-ц, провадження № 14-428цс18, правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів.

Згідно із пунктом 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів складається акт про проведення електронних торгів, який підписується (затверджується) державним або приватним виконавцем.

В акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (у разі якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності боржника на майно (пункт 5 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна).

У постанові від 05 червня 2018 р. у справі № 910/856/17, провадження № 12-128гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є переможець електронних торгів.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з наведеного сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів, та покупець - переможець електронних торгів.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Судом встановлено, що з первісним позовом про визнання недійсними прилюдних торгів звернулося Акціонерне товариства «АЛЬФА-БАНК», яке не було стороною виконавчого провадження, а майно, реалізоване на прилюдних торгах, йому на праві власності не належало, участь у прилюдних торгах Банк також не брав. Таким чином, позивач мав право на оскарження результатів прилюдних торгів лише у разі доведення та належного обґрунтування порушення його прав та законних інтересів і за умови порушення процедури проведення прилюдних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 р. у справі №3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку реалізації арештованого майна та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 р. у справі №668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Тобто для визнання судом прилюдних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Отже, порушення, допущені під час проведення прилюдних торгів, є підставою для визнання цих торгів недійсними лише за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Оцінюючи наявність порушень прав та інтересів позивача за первісним позовом через проведення прилюдних торгів у межах виконавчого провадження, необхідно дослідити питання, яким чином такі порушення призвели до порушення прав позивача та до яких саме порушень прав вони призвели.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 р. у справі № 6-231цс17, порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV, далі - Закон України «Про виконавче провадження»), до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону) підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

У наведеній постанові Верховний Суд України також зробив висновок, що основне, що повинні встановити суди під час визнання торгів недійсними, є наявність порушень, які могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Прилюдні торги можуть бути визнані недійсними у разі встановлення порушень процедури їх проведення, що впливають на результати торгів і порушуватимуть права та законні інтереси особи, яка оскаржує ці прилюдні торги.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, і саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що особливо важливо, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 р.).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Як неодноразово визначав Верховний Суд, зокрема у постановах від 18.12.2018 р. по справі № 295/10613/17-ц, від 14.11.2019 р. по справі № 757/5515/16-ц, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 р. у справі №367/6231/16-ц (провадження №14-529цс19) також зазначено, що порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21 квітня 1999 р., до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом (зокрема частиною сьомою статті 24, частиною четвертою статті 26, частиною третьою статті 32, частиною третьою статті 36, частиною другою статті 57, статей 55, 85 цього Закону)».

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2021 р. у справі №742/3070/18 (провадження №61-628св20), від 24 березня 2021 р. у справі №205/8555/18 (провадження №61-12531св20), від 26 травня 2021 р. у справі №720/2220/19 (провадження №61-16811св20), від 05 липня 2021 р. у справі №712/8183/19 (провадження №61-16070св20).

В постанові Верховного Суду від 08.07.2020 р. .у справі № 201/18443/17 зазначено, що порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні підготовчих дій з метою проведення електронних торгів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком підлягають оскарженню в спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження». Дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними. Оскільки позивач не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку, а обґрунтовує свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання електронних торгів недійсними.

При цьому позивач не скористався можливістю оскарження вказаних дій приватного виконавця відповідно до передбаченої законом процедури, не надав суду доказів визнання протиправними дій приватного виконавця.

Верховний Суд в постанові від 06 квітня 2016 р. у справі № 3-242гс16 дійшов подібного висновку, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.

У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 р. у справі №668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, відповідно до якого головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Відповідно до правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 у справі № 6-116цс12, від 18 листопада 2015 р. у справі № 6-1884 цс15, від 13 квітня 2016 р. у справі №6-2988цс15 та від 29 червня 2016 р. у справі № 6-370цс16, також було зазначено, що допущення організатором торгів порушень під час проведення торгів самі по собі не є підставами для визнання їх недійсними. Торги можуть бути визнані недійсними лише в разі наявності сукупності наступних обставин: наявність порушень під час проведення електронних торгів; порушення, допущені під час торгів, вплинули на їх результат; порушення, допущені під час проведення торгів призвели до порушень прав інших осіб, зокрема боржника.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 р. у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 р. у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 р. у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16, від 29 листопада 2017 р. у справі № 6-231цс17

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 р. у справі №367/6231/16-ц (провадження №14-529цс19) зазначено, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів…

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 р. у справі №742/3070/18 (провадження №61-628св20).

Отже, головною умовою, яку повинен встановити суд, є наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

Позивач за первісним позовом не навів жодного порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, які могли вплинути або вплинули на результати торгів, а також не зазначив, які саме порушення прав і законних інтересів для позивача мали місце, для того щоб позивач обрав такий спосіб захисту, як визнання прилюдних торгів недійсними. Більше того, позивач за основним позовом зазначає інформацію на якій ґрунтуються його позовні вимоги, яка в ході отриманих судом доказів та пояснень сторін не тільки не знаходить належного підтвердження, а навпаки повністю спростовується тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, позивач зазначає, що нерухоме майно яке було предметом реалізації на електронних торгах належало на праві власності - ОСОБА_2 , а також те, що дане нерухоме майно знаходилось під забороною та перебувало в іпотеці банку, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду спору, та свідчить про те, що позивач не виконав свого обов`язку з доведення обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Наведене повною мірою не відповідає дійсності, оскільки судом встановлено відсутність на момент проведення торгів і на момент розгляду справи факту відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності ОСОБА_2 та права Банку на іпотеку саме на нежитлову будівлю магазину та кафе, загальною площею 210,6 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також встановлено факт реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент проведення спірних торгів права власності ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 27.07.2018 р. приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциним І.А., зареєстрованого в реєстрі за №1085, саме нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке придбав відповідач ОСОБА_1 .

Крім того, судом встановлено, що 20.02.2020 р. державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. відбулась реєстрація змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стосовно заміни сторони іпотекодержателя на об`єкт нерухомого майна, який є відмінним від спірного майна, а саме на нежитлове приміщення загальною площею 6,1 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 .

При цьому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня будь-яка інформація стосовно скасування запису про право власності ОСОБА_5 чи ОСОБА_3 на нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ., про накладення заборони на вказане приміщення або внесення додаткових відомостей щодо його обтяження іпотекою.

Також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня актуальна інформація стосовно обтяження нежитлового приміщення загальною площею 210,6 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , як цілісного об`єкту. Останній запис, наявний в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що у зв`язку з поділом об`єкту нерухомого майна «Об`єкт нерухомого майна закрито».

Велика Палата Верховного Суду у п.п. 7.21, 7.22 постанови від 15 червня 2021 р. в справі № 922/2416/17, відступаючи шляхом конкретизації від її висновків, викладених у постанові від 19 червня 2019 р. у справі № 643/17966/14-ц, постанові від 16 вересня 2015 р. у справі № 6-1193цс15, а також постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 р. у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 р. у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 р. у справі № 643/19761/13-ц, зазначила:

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 р. у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 р. у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Разом з тим вимоги про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна Банком не заявлялися, запис про іпотеку спірного нерухомого майна не був відновлений державним реєстратором повторно, рішення суду про визнання права іпотекодержателя відсутнє.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання недійсними торгів на є належним. При цьому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень, право іпотеки за таких умов припиняється, а відомості про іпотеку поновленню не підлягають,

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач за первісним позовом просить суд визнати недійсним електронні торги, як особливий вид договору купівлі-продажу без застосування жодних наслідків їх недійсності як правочину.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів або іншої заінтересованої особи, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №396/29/17, тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України

Отже, в ході розгляду даної справи судом встановлено, що право власності на об`єкт нерухомості, який було реалізовано на електронних торгах, з моменту скасування заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.11.2017р. постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 р., двічі перейшло, спочатку до фізичної особи - ОСОБА_5 , а згодом 27.07.2018р. на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської обл., реєстровий номер 1085 до фізичної особи - ОСОБА_3 .

При цьому колишнім власником майна - ОСОБА_2 не заявлено жодних вимог у даній справі, а АТ «АЛЬФА-БАНК», яке є правонаступником АТ «УКРСОЦБАНК» не є власником вказаного майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 р. у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 р. у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 р. у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 р. у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 р. у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 р. у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 р. у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 р. у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 р. у справі № 359/3373/16-ц зазначено, на що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що саме власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 р. у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 р. у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 р. у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 р. у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Таким чином, позивач за первісним позовом обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, оскільки визнання електронних торгів недійсними не відновить порушених прав і законних інтересів саме позивача, який не є власником спірного майна.

Крім того, суд враховує, що підставою набуття у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, є договір купівлі-продажу та дії, спрямовані на передання такого майна у володіння покупця, що підтверджують відповідний протокол, акт про проведені прилюдні торги та державна реєстрація права власності за покупцем, яка регулюється Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон України № 1952.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України № 1952 (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до правого висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 зазначено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19, де вказав, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 р. у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 р. у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 р. у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Стосовно посилання позивача на порушення приватним виконавцем Порядку реалізації арештованого майна у зв`язку з неврахуванням поданої АТ «УКРСОЦБАНК» заяви від 12 лютого 2019 р. на адресу приватного виконавця з вимогою зупинити примусову реалізацію майна, суд вважає за необхідне послатися на правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 24.09.2020 р. у справі №372/3161/18 ( провадження №61-86св20), де Верховний Суд зазначив, що, відхиляючи доводи позивача про проведення електронних торгів за наявності ухвали суду про накладення арешту на спірне майно, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що вказані доводи не є підставами для визнання дій приватного виконавця незаконними, а результатів торгів недійсними. Так, відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерством юстиції України 29 вересня 2016 р. № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за № 1301/29431, відомості про чинні обтяження майна установлюються на підставі даних, зареєстрованих в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек).

Верховний Суд у вказаній праві також вказав, що за відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію обтяжень немає підстав для зупинення електронних торгів.

Відповідно до п. 2 розділу XI Порядку підставою для зупинення електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) в цілому або за окремим лотом є: рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна; зупинення вчинення виконавчих дій у випадках, визначених Законом України «Про виконавче провадження»; відкладення проведення виконавчих дій; наявність технічних підстав, що унеможливлюють роботу Системи, виключно на період відновлення її працездатності. Навіть ухвала суду про накладення арешту не є підставою для зупинення електронних торгів з реалізації цього нерухомого майна.

Крім того, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, який правильно зауважив, що позивач у цій справі не є особою, в інтересах якого накладено арешт ухвалою суду, а отже такі підстави позову не можуть вважатись такими, що пов`язані із захистом прав позивача.

Отже, наявність заяви Банку про зупинення трогів, за відсутності рішення суду щодо зупинення реалізації арештованого майна; зупинення вчинення виконавчих дій у випадках, визначених Законом України «Про виконавче провадження»; за відсутності даних, зареєстрованих в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) про чинні обтяження майна не могло бути підставою для зупинення електронних торгів з реалізації спірного нерухомого майна.

За таких умов первісний позов не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведенням позивачем протиправності дій приватного виконавця, порушень порядку та процедури проведення торгів, які б стосувалися прав позивача та у зв`язку з обранням позивачем неефективного та неналежного способу захисту своїх прав.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання права власності добросовісного набувача, як власника нерухомого майна, законність набуття на яке оспорюється/не визнається позивачем за первісним позовом, внаслідок чого він може бути позбавлений права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися цим майном, суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Наявні в матеріалах справи докази та з`ясовані судами на їх підставі обставини свідчать про таке:

- спірне нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було предметом продажу на прилюдних торгах з продажу арештованого майна, проведених за ініціативною приватного виконавця ОСОБА_16 ;

- ОСОБА_1 був учасником торгів та відповідно до протоколу від 12 лютого 2019 р. став переможцем щодо лоту №329344 (спірне нерухоме майно).

За статтею 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

За змістом статей 1 та 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів. Примусове виконання рішень (виконавчих документів) здійснюється у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

При здійсненні виконавчого провадження виконавець, зокрема, має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (пункт шостий частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Оцінюючи дії виконавця в порядку виконання судового рішення, Велика Палата Верховного Суду в пункті 88 постанови від 6 жовтня 2020 р. у справі № 2-24/494-2009 зазначила, що за змістом Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

Правова природа дій виконавця на виконання судового рішення (виконавчого документу) за регулюванням, наведеним у Законі України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016р., не є відмінною, тож такі висновки Великої Палати Верховного Суду щодо створення виконавцем своїми діями юридичних наслідків для боржника є застосовними також у межах цієї справи.

Відповідно у контексті наявності (відсутності) волі продавця майна в процедурах примусового відчуження в межах виконавчого провадження слід враховувати обмеження правосуб`єктності власника майна, яке у даному випадку відбувається на підставі прямих, імперативних законодавчих приписів, що пов`язується з особливими завданнями та цілями правового регулювання виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження виконавець здійснює покладені на нього функції з реалізації майна, на яке звернено стягнення; натомість у боржника як власника майна у межах виконавчого провадження залишається процесуальне право оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця, право оскарження судових актів (рішень, ухвал), а також право на відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця.

Саме тому відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскільки таке витребування буде рахуватися втручанням в права власника на мирне володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 6.37 постанови від 02.11.2021 р. у справі №925/1351/19 відзначає, що предметом регулювання статті 1 Першого Протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод щодо непорушності права власності є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 р., «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 р., «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 р., «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 р., «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 р., «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 р., «East/WestAllia№ceLimited» проти України» від 23 січня 2014 р.) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 р. у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 р. у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Перевірка добросовісності/недобросовісності набувача, має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 р. у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 р. у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 р. у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження, відіграє важливе значення навіть при наявності ухвали суду про забезпечення позову за якою зупиняється стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Так, у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 р. у справі № 210/3612/18 (провадження № 61-1271св21) зазначено, що навіть сама по собі наявність ухвали суду про забезпечення позову без звернення її до виконання в органи ДВС стягувачем, без реєстрації встановлених у ній обтяжень у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та без доведення і повідомлення орган виконавчої служби та організатора електронних торгів про наявність такої заборони, не свідчить про незаконність проведених електронних торгів з реалізації нерухомого майна і їх недійсність.

З огляду на викладене, як відзначалося судом вище, наявність заяви Банку від 12 лютого 2019 р., яка надійшла на адресу приватного виконавця з вимогою зупинити примусову реалізацію майна за відсутності ухвали суду про забезпечення позову, факту звернення її до виконання, без реєстрації обтяжень у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може свідчити про незаконність оспорюваних у даній справі електронних торгів з реалізації нерухомого майна та їх недійсність.

Адже, як вбачається з доказів зібраних у справі, відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження щодо спірного об`єкту нерухомості, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як на дату відкриття виконавчого провадження так і на дату проведення торгів з реалізації арештованого нерухомого майна були відсутні.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 6.50 постанови від 02.11.2021 р. у справі №925/1351/19 зазначає, що з запровадженням Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості з даного реєстру презюмуються як правильні, доки не доведено протилежне, і добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

При оцінці добросовісності/недобросовісності набувача майна слід враховувати, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (пункти 6.52, 6.53 постанови Великої Палати Верховного суду від 02.11.2021 р. у справі № 925/1351/19).

Оцінюючи обрання позивачем за зустрічною позовною заявою способу захисту своїх цивільних прав та інтересів шляхом визнання за ним права власності на спірне майно згідно зі статті 392 ЦК України, суд виходить з наступного.

Відповідно до статей 8, 13 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина гарантується безпосередньо Конституцією України. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні способи захисту права власності визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Зокрема, згідно з частиною другою статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем за позовом про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку інших осіб, претензіями на майно цих осіб, необхідністю одержати правовстановлюючі документи. В свою чергу, відповідачем такого позову має бути особа, яка сумнівається у приналежності майна позивачу, або не визнає за позивачем права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. (Відповідно до правової позиції, зазначеної в постанові Вищого господарського суду України від 07.12.2016 у справі №920/607/15).

Верховним Судом України у постановах від 07.11.2012 у справі №6-107цс12, від 04.12.2012 у справі №26/133 та від 29.04.2015 у справі №903/134/13-г було висловлено таку ж правову позицію щодо застосування статті 392 ЦК України, згідно якої, у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього майна сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України, права такої особи підлягають захисту шляхом визнання права власності на належне цій особі майно. Від такої правової позиції не відступив Верховний Суд та підтримав її у Постанові від 05.07.2018 у справі №910/16594/15. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного суду від 04.06.2019 р. у справі №5/112-Б-10).

Відповідно до статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосовуванням відповідного способу захисту.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть, якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При цьому, норма статті 392 ЦК України не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 02.05.2018 у справі №914/904/17, від 22.05.2018 р. у справі №923/1283/16, від 27.06.2018 у справі №904/8186/17.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке приймається за результатами розгляду позову, поданого в порядку статті 392 ЦК України, за своєю суттю є правозахисним актом і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

На думку позивача за зустрічним позовом, звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно (нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) є найбільш ефективним способом захисту майнових прав позивача, оскільки відповідач за зустрічним позовом/ позивач за первісним позовом, заперечує його право власності на спірне майно, що випливає з його правової позиції наведеної у первісному позові.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном.

Враховуючи наведене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не суперечить чинному законодавству, та є ефективним з огляду на те, що, позивачу буде надана можливість відновлення порушеного права володіння своїм майном.

Враховуючи наведене, здійснивши оцінку зібраних по справі доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги за зустрічною позовною заявою є правомірними та підлягають задоволенню.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову, однак, знайшов підстави для задоволення зустрічного позову, то у відповідності до ст. 80 ЦПК України, з Акціонерного товариства «АЛЬФА БАНК» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3242 гривень 10 копійок.

Відповідно до ч. 9 ст.158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні первісного позову Акціонерного товариства «АЛЬФА БАНК» до Державного підприємства «СЕТАМ», приватного виконавця Бурхан - Крутоус Лілії Анатоліївни, ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсним протоколу про проведені електронні торги, визнання недійсним акту про проведені електронні торги відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «АЛЬФА БАНК», треті особи - Державне підприємство «СЕТАМ», приватний виконавець Бурхан - Крутоус Лілія Анатоліївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 204,5 кв.м яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з наступних приміщень: торговий зал, площею 48,4 кв.м, підсобне приміщення, площею 5,6 кв.м, санвузол, площею 2,0 кв.м, санвузол площею 2,0 кв.м, коридор, площею 9,2 кв.м, щитова, площею 4,5 кв.м, підсобне приміщення, площею 3,7 кв.м, зал, площею 24,6 кв.м, кухня, площею 25,0 кв.м, санвузол, площею 2,2 кв.м, коридор, площею 3,0 кв.м, топочна, площею 4,5 кв.м, коридор площею 5,2 кв.м, банкетний зал, площею 19,4 кв.м, торговий зал, площею 37,1 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №110.

Стягнути з Акціонерного товариства «АЛЬФА БАНК» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) суму судових витрат у розмірі 3242 (три тисячі двісті сорок дві) гривні 10 копійок.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 року.

Заходи забезпечення позову, застосовані Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2019 року зберігають свою дію до набрання законної сили вказаним рішенням суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду

Повне рішення складено 23 листопада 2022 року.

Суддя: Р. В. Дехта