КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ

Справа №372/907/21

Апеляційне провадження №22-ц/824/5867/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Зінченко О.М. 29 листопада 2021 року у м. Обухів, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко Антона Сергійовича, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: Державний нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В

В березні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

1) визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, від 25 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко А.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43550191 від 18 жовтня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, реєстраційний номер об`єкта 231;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко А.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18 жовтня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035, реєстраційний номер об`єкта 231;

4) визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, яка поділена на 2-і земельні ділянки, тобто: в тому числі на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, на думку позивача, входили будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,396 гектарів, розташована та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області. Підтвердженням права власності спадкодавця на будинок є Договір обміну від 03 вересня 1997 року, на земельну ділянку Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №859 від 17 вересня 1997 року.

Разом з цим, в ході оформлення спадщини з`ясувалось, що ОСОБА_2 має Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ без номеру, згідно якого вона нібито набула у власність вищевказану земельну ділянку на підставі Договору дарування №674-с від 24 жовтня 2000 року. Даний Акт нібито зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, підписано Головою Старобезрадичівської сільської Ради народних депутатів Марченко П.М. 25 грудня 2000 року. Далі, на підставі вищевказаного Державного акту ОСОБА_2 звернулася до Державного реєстратора Обухівської РДА Київської області Тимченко А.С., який зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку яка належала ОСОБА_3 . При цьому з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 18 жовтня 2018 року відбувся поділ земельної ділянки площею 0,396 га на дві земельні ділянки площею 0,25 га кадастровий номер :06:011:0034 та 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035.

Позивач стверджує, що за життя його батько нікому не передавав право власності на вказану земельну ділянку, в тому числі на користь ОСОБА_2 , так, як оригінали документів на землю та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_1 передав на зберігання позивачу, які зберігаються у нього по сьогоднішній день.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко Антона Сергійовича, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: Державний нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірні земельні ділянки, які належать ОСОБА_2 набуті нею у власність на підставі договору дарування №674-с від 24 жовтня 2000 року. Право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Вказане не спростовано позивачем.

Позивач обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із власності його батька. Однак визначені позивачем правові підстави для витребування із володіння відповідача земельних ділянок суд вважав юридично неспроможними, оскільки витребування спірних земельних ділянок шляхом визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, від 25 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 , не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном.

Оскільки позовні вимоги по суті залишились недоведеними, тому суд вважав це достатньою підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що розташована та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області.

Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позовної давності суд першої інстанції в наданій частині не надав правової оцінки, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до відповідача у спорі.

Не погодився з вказаним судом рішенням позивач, ним подана апеляційна скарга, в якій вказується про незаконність, необґрунтованість рішення суду у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи. Позивач вказує, що судом не надана оцінка доводам позивача про перебування у нього оригіналу Державного акту на право приватної власності на землю від 17 вересня 1997 року, а тому існування іншого Державного акту на право приватної власності на землю №674-с від 24 жовтня 2000 року є неможливим. Судом не взято до уваги, що інформація про дозвільні документи, які були пов`язані з Державним актом №674-с від 24 жовтня 2000 року не виявлена. Вказане на думку позивача свідчить і про відсутність укладеного з відповідачем договору дарування. Також судом не надано оцінки щодо правомірності поділу земельної ділянки.

На підставі викладеного позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення яким:

1) визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, від 25 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 , на земельну ділянку, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області;

2) визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко А.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43550191 від 18 жовтня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, реєстраційний номер об`єкта 231;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко А.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18 жовтня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035, реєстраційний номер об`єкта 231;

4) визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, яка поділена на 2-і земельні ділянки, тобто: в тому числі на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035;

5) визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Головненко О.М. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Костюк В.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а позовні вимоги безпідставними і недоведеними. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання своїх представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Обухівська районна державна адміністрація Київської області та Обухівська районна державна нотаріальна контора просили розглянути справу без їх участі. Козинська селищна рада Обухівського району Київської області з заявами не зверталась, причини неявки представника суду не повідомляли. Тому, керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних учасників справи.

В судовому засіданні апеляційним судом розглянуто ряд клопотань сторони позивача, відповідні ухвали суду занесені до протоколу судового засідання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 /т.1 а.с.22,23,106,107/.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Чехов, Московської області, Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 07 жовтня 2020 року Чеховським відділом ЗАГС ГУ ЗАГС Московської області /т.1 а.с.24,103/.

Довідкою Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області підтверджується, що ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 до дня смерті /т.1 а.с.104/

03 листопада 2020 року Обухівською районною державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа /т.1 а.с.25,95/. Із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач та відповідач ОСОБА_2 /т.1 а.с.105,109/.

Нотаріальній конторі на підтвердження належності спадкодавцю спадкового майна були надані такі документи.

Договір обміну від 30 серпня 1997 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений державним нотаріусом Іванців В.П., зареєстрованого в реєстрі за №1с1589. Згідно пункту 1 цього Договору ОСОБА_3 отримав у власність будинок АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,396 гектарів, розташовану та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, в обмін на квартиру АДРЕСА_3 . Договір містить відмітку про те, що зроблено запис в Реєстрову книгу під №147 від 03 вересня 1997року /т.1 а.с.26,114,115/.

Рішенням Старобезрадичівської сільської ради № 4-2 від 04 вересня 1997 року здійснено зміну землевласника в зв`язку з купівлею-продажем приватної земельної ділянки, яким надано згоду на переоформлення Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_3 /т.1 а.с.27/.

17 вересня 1997 року на ім`я ОСОБА_3 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №859, яким було посвідчено право власності на земельну ділянку площею 0,396 гектарів, розташовану та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області /т.1 а.с.28,117/.

25 грудня 2000 року було видано Державний акт на право приватної власності на землю на ім`я відповідача ОСОБА_2 , згідно якого вона набула у власність земельну ділянку площею 0,396 гектарів, розташовану та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області. Підставою видання акту вказано Договір дарування №674-с від 24 жовтня 2000 року. Даний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111/т.1 а.с.29/.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 10 жовтня 2018 року Державним реєстратором Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко А.С., зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, реєстраційний номер об`єкта 231. Також 10 жовтня 2018 року Державним реєстратором Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко А.С., за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035, реєстраційний номер об`єкта 231. Підставою державної реєстрації вказано Державний акт серії КВ від 25 грудня 2000 року, видавником якого є Старобезрадичівська сільська рада /т.1 а.с.46-47,48,49 т.2 а.с. 54,61/ .

В листі від 16 грудня 2020 року Козинська селищна рада повідомляє адвоката Можаєва М.О., який здійснював представництво інтересів позивача, про те що інформація про дозвільні документи, які були пов`язані з державним актом про право приватної власності на землю від 25 грудня 200 року на земельну ділянку площею 0,396 гектарів в колишніх межах Старобезрадичівської сільської ради, в Козинській селищній раді, як правонаступника прав та обов`язків Старобезрадичівської сільської ради не виявлені /т.1 а.с.31/.

Згідно з копією довідки виданою Старобезрадичівською сільською радою 23 червня 2010 року ОСОБА_3 , згідно земельно-кадастрової книги, яка ведеться в Старобезрадичівській сільській раді числиться земельна ділянка площею 0,396 гектарів, для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства 0,146 га в АДРЕСА_1 з 1997 року /т.1 а.с.33/.

29 жовтня 2003 року на ім`я ОСОБА_3 був виданий Акт про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.34/.

В листах від 22 червня 2021 року та від 01 липня 2021 року Обухівська районна державна адміністрація Київської області вказує про те, що інформація з Державного реєстру прав надається в електронній формі шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру прав, за умови ідентифікації відповідної посадової особи за допомогою електронного цифрового підпису /т.1 а.с.164-165, 175-176/.

В заяві від 29 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 вказує про неможливість виконання нею вимог ухвали суду щодо надання оригіналу договору дарування укладеного між нею та її батьком ОСОБА_3 , та акту про право власності від 25 грудня 2000 року, так як пройшло багато часу, і вони не збереглись /т.1 а.с.174/.

На стадії апеляційного перегляду справи стороною позивача були подані:

копія довідки ООО «Артіль старатель Чукотка» від 20 грудня 2021 року про те, що ОСОБА_5 в 2000 році працював на вказаному підприємстві /т.2 а.с.55/;

копія ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2022 року у справі № 372/2020/21 за скаргою ОСОБА_1 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження /т.2 а.с.56-57/.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

В силу ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім цього згідно ч.2 та ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В силу ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В порядку визначеному ч.ч.1-5 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13 вказав на те, що принцип змагальності забезпечує повному дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатись доведеною , допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

З наведених обставин справи слідує, що позивач обґрунтовує свої вимоги про визнання недійсним акту про право власності на земельну ділянку та здійснення на його підставі державної реєстрації неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із власності його батька.

Разом з тим, правочин на підставі якого був виданий оспорюваний Державний акт, позивачем не оспорюється, і в силу ст. 204 ЦК України, є правомірним, так як його недійсність прямо не встановлена законом, він не визнаний судом недійсним, обставини його не укладення не доведені. Слід зазначити, що з моменту його укладення в 2000 році, і до моменту смерті спадкодавця в 2020 році, даний правочин його сторонами не оспорювався. Матеріали справи місять дані про час, місце укладення договору та особу, яка його посвідчила. Дані про відсутність цих подій матеріали справи не місять. На стадії розгляду справи судом першої інстанції сторона позивача зверталась до суду з клопотанням про витребування доказів щодо укладення договору у сторони відповідача ОСОБА_2 , яке було задоволено судом, однак ухвала суду даним відповідачем виконана не була. Разом з тим, цією особою можливості одержання інформації щодо обставин укладення договору не обмежуються, проте інших клопотань стороною позивача на стадії розгляду справи судом першої інстанції заявлено не було.

Сама по собі наявність у позивача оригіналу державного акту виданого в 1997 році на ім`я спадкодавця ОСОБА_6 не свідчить про неможливість укладення останнім правочинів щодо відчуження земельної ділянки, так як чинне законодавство передбачає, зокрема, можливість отримання дублікатів документів у разі їх втрати. Також не свідчить про належність земельної ділянки ОСОБА_3 станом на 2010 рік довідка видана Старобезрадичівською сільською радою 23 червня 2010 року, оскільки вона не є правовстановлюючим документом, вона містить відмінні від держаних актів дані щодо розташування земельної ділянки, а саме вказано про земельну ділянку в с. Тарасівка, тоді як в держаних актах вказано про місце розташування земельної ділянки в с. Старі Безрадичі.

Надана стороною позивача, на стадії апеляційного перегляду справи, копія довідки ООО «Артіль старатель Чукотка» від 20 грудня 2021 року не приймається до уваги суду в якості належного, допустимого та достовірного доказу з огляду на час і місце її видання, а також відсутності інших даних щодо цих обставин.

А отже враховуючи, що обставини укладення договору дарування між спадкоємцем і відповідачем ОСОБА_2 не спростовані, що даний договір вважається правомірним, так як його недійсність судом не вставлена, і такі вимоги в межах даної справи не заявлені, то правові підстави для визнання недійсним Державного акту виданого на ім`я відповідача в 2000 році відсутні.

Державна реєстрація права власності відповідача ОСОБА_2 на спірні земельні ділянки проведена в жовтні 2018 році на підставі Державного акту виданого в 2000 році. При проведенні державної реєстрації, відповідно до закону, здійснюється перевірка правовстановлюючих документів. Матеріали справи не місять даних про порушення порядку проведення державної реєстрації. На стадії розгляду справи судом першої інстанції сторона позивача зверталась до суду з клопотанням про витребування документів, на підставі яких була проведена державна реєстрація, яке було задоволено судом, однак ухвала суду виконана не була з посиланням на реорганізацію відділів державної адміністрації і відсутністю посадових осіб, які мають відповідні права доступу. Однак, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності позивача на спірні земельні ділянки ґрунтуються виключно на відсутності обставин щодо укладення договору дарування, які в ході розгляду справи не доведені. А отже відсутні правові підстави для визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора щодо реєстрації за відповідачем ОСОБА_2 права власності.

Також слід звернути увагу на те, що в якості спірного спадкового майна позивачем вказана земельна 0,396 га, що розташована в с. Старі Безрадичі. Дана земельна ділянка не має кадастрового номеру і не була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ОСОБА_7 є власником двох земельних ділянок з кадастровими номерами :06:011:0034 та :06:011:0035. В реєстрі не визначено цільове призначення цих земельних ділянок та адреса їх розташування. Також матеріали справи не містять даних про утворення цих земельних ділянок шляхом поділу іншої земельної ділянки, і зокрема земельної ділянки площею 0,396 га, яка раніше належала ОСОБА_3 . Таким чином у суду відсутні підстави для висновку, що зареєстровані за відповідачем ОСОБА_2 є земельною ділянкою, що належала спадкодавцю ОСОБА_3 , а отже і правові підстави для скасування вказаних реєстраційних рішень також відсутні.

Позовні вимоги про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, також ґрунтуються на позиції відсутності укладеного договору дарування між спадкодавцем і відповідачем ОСОБА_2 , незаконного видання державного акту та здійснення державної реєстрації. Тобто вказана вимога має похідний характер, і за відсутності доведення попередніх вимог, відсутні підстави і для її задоволення.

В апеляційній скарзі позивач також просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Така вимога не була заявлена в суді першої інстанції.

В силу ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, вимога позивача про визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину житлового будинку, заявлена в апеляційній скарзі не підлягає розгляду і оцінці апеляційним судом.

На стадії перегляду справи апеляційним судом стороною позивача була подана копія ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2022 року у справі № 372/2020/21 за скаргою ОСОБА_1 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження, однак з вказаного судового рішення не вбачається встановлених судом обставин, які мали б значення для вирішення даного спору.

Слід звернути увагу, що відповідно до ст. 14 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положенням ч. 1 ст. 81ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Також у даній справі вбачається і неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків щодо надання доказів і стороною відповідача.

Концепція негативного доказу не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Разом з тим, судовий розгляд був ініційований позивачем, яким обов`язок доведення вказаних ним обставин належним чином не виконаний, а доказування в силу ч.6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватись на припущеннях, відповідно і рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Обґрунтованим є рішення ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5 ст. 263 ЦПК України).

Апеляційна скарга переважно мотивована неповним з`ясуванням судом обставини справи в зв`язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених вище положень процесуального законодавства є обов`язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог. В даній справ позивачем не доведені заявлені ним позовні вимоги.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Враховуючи, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, понесені відповідачем судові витрати компенсації, в силу ст. 141 ЦПК України, не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 16 листопада 2022 року.