Справа № 442/3656/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/1587/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2022 року в складі судді Грицай М.М. в справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про виселення з житлового будинку,-

встановив:

У грудні 2020 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третьої особи ОСОБА_5 , про виселення з житлового будинку.

Вимоги обґрунтовані тим, що вони є власниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 після одруження з їхньою донькою, 22 липня 1999 року з їхнього дозволу був зареєстрований у згаданому житлі, як член сім`ї, проживав у ньому. 29.06.2010 їх донька розірвала шлюб з відповідачем у судовому порядку. Незважаючи на те, що відповідач вже 10 років є колишнім членом сім`ї, не має з ними спільного побуту та не веде спільного господарства, останній відмовляється добровільно виселитися та протягом всіх цих років робить їхнє проживання у будинку нестерпним. Відповідач зловживає алкоголем, проявляє до них та своєї колишньої дружини тільки неповагу, зверхність та агресію, користуючись своєю фізичною перевагою над ними (пенсіонерами). Відповідач займає найбільшу кімнату у будинку, яку привів у занедбаний стан, комунальні послуги не платить. Вони втратили здоров`я через постійну психологічну напругу, страх та переживання.

Вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 14.02.2018 відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за заподіяння легких тілесних ушкоджень їхній дочці, призначено покарання у виді штрафу. Також, щодо нього працівником поліції винесений заборонний припис, внаслідок психологічного тиску та погроз фізичною розправою ОСОБА_2 . Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним, однак добровільно виселитися не бажає, хоч має власний будинок.

Просили виселити ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про виселення з житлового будинку.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі покликається на заочне рішення суду, яким, зокрема її вимоги були задоволені, однак таке рішення без жодних доказів, що мають істотне значення, на її думку, було скасовано судом.

Крім цього, суд взяв до уваги доводи відповідача про те, що він перебував півтори року на роботі у Республіці Польща, при цьому не надав підтверджуючих доказів працевлаштування.

Вважає, що суд скасував заочне рішення без жодних доказів на одних лише наведених відповідачем запереченнях.

При цьому, оскільки заочне рішення набрало законної сили, ОСОБА_4 був знятий з реєстрації місця проживання за адресою належного позивачам будинку, крім цього ОСОБА_4 самостійно вивіз своє майно з літньої кухні, яка належить до їхнього будинковолодіння.

Стверджує, що на обґрунтування позовних вимог ними надано достатню кількість доказів систематичного порушення ОСОБА_4 правил співжиття у належному їм будинку.

При цьому, звертає увагу на те, що систематичність порушення правил співжиття не залежить від відношення винної особи до таких порушень, а від їх кількості навіть через тривалий проміжок часу.

У цьому контексті покликається на відповідну судову практику.

Також зазначає, що відповідачем успадкований житловий будинок після смерті матері, про який він мав дбати, тому покликання на твердження відповідача щодо неможливості безпечно експлуатувати будинок не заслуговує на увагу, зокрема з тих підстав, що до 2020 року у такому проживали орендарі, а відповідач отримував за це дохід.

Вважає, що суд безпідставно зробив відповідача жертвою, вказуючи про порушення його прав на житло, не дивлячись на душевні страждання позивачів.

Зазначає про сплачені витрати на правову допомогу на загальну суму 14000 грн.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.

Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки SMS-повідомленням на його номер телефону, яке доставлено 26.09.2022 о 15 год. 34 хв., в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що тривалий час проживання особи у житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі у розумінні ст. 8 Конвенції, тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При цьому, навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві».

Надавши свою згоду на реєстрацію члена сім`ї у будинку, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім`ї право користування таким житлом

Спірний житловий будинок у розумінні ст. 8 Конвенції є єдиним житлом відповідача, оскільки згідно звіту від 24.12.2021 про технічне обстеження житлового будинку АДРЕСА_2 встановлено неможливість надійної та безпечної експлуатації житлового будинку, тому виселення його зі спірного житлового будинку є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Крім цього, на час розгляду справи не доведено факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивачів проживання із ним в одному будинку, як і водночас не доведено того, що вжиття заходів попередження не дали позитивних результатів.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового будинку є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, тому у задоволенні позову суд відмовив за недоведеністю позовних вимог.

При вирішенні спору суд застосував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.10.2019 у справі №452/2387/17, від 23.10.2019 у справі 757/19753/15-ц, від 06.11.2019 у справі №362/3042/17, від 15.01.2020 №754/613/18-ц), а також судову практику Європейського суду з прав людини.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 27.10.2000.

Як вбачається з довідки, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького району Дрогобицького міськрайонного управління юстиції та відповідних відміток у паспортах громадян України, ОСОБА_3 (серія НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (серія НОМЕР_2 ) перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1966, Запис акта № 13 (а.с. 7).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Меденицької селищної ради від 29.05.2020 №410 у будинку, який належить ОСОБА_3 зареєстрований, зокрема ОСОБА_4 , як колишній зять, а також дружина, дочка з дітьми, тобто онуками позивачів (а.с. 11).

Копією будинкової книги на житловий будинок АДРЕСА_1 також підтверджується факт реєстрації відповідача у цьому будинку (а.с. 9-10).

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.06.2010 розірвано шлюб між відповідачем ОСОБА_4 та дочкою позивачів - ОСОБА_5 , який зареєстрований 22.07.1999 в Меденицькій селищній раді Дрогобицького району Львівської області, актовий запис №8 (а.с. 12).

Крім цього, вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 14.02.2018 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Як вбачається з термінового заборонного припису, винесеного 27.03.2020 інспектором СРПП-2 ПП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Добош І.В., такий винесений відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства відносно колишньої тещі ОСОБА_2 (позивачки), строком на 10 діб (а.с. 14).

Постановою Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 24.04.2020 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_2 та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись з позовними вимогами позивачі такі зводять до того, що відповідач вже 10 років є колишнім членом їхньої сім`ї, оскільки розлучений із дочкою, не має з ними спільного побуту та не веде спільного господарства, при цьому відмовляється добровільно виселитися та протягом всіх цих років робить їхнє проживання у будинку нестерпним. Зокрема, відповідач зловживає алкоголем, проявляє до них та своєї колишньої дружини тільки неповагу, зверхність і агресію, вони втратили здоров`я через постійну психологічну напругу, страх та переживання, відтак покликаючись на докази щодо поведінки відповідача просили виселити відповідача з будинку без надання іншого житла, оскільки останній систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним.

З матеріалів справи вбачається, що схожі за змістом вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 вже були предметом судового розгляду, з приводу чого у матеріалах справи наявна копія судового рішення від 16.03.2016 про відмову у задоволенні позовних вимог, справа №442/6531/15. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили (а.с. 82-83).

У матеріалах справи відсутні будь які заперечення чи відзив відповідача ОСОБА_4 з приводу заявлених позовних вимог, при цьому, звернувшись до суду із заявою про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.10.2020, яким позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був задоволений та виселено відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла, вирішено питання судлових витрат, відповідач зазначав, що з 02.07.2020 по 06.12.2021 перебував на роботі у Республіці Польща, покликаючись на непридатність до проживання житла, яке є у його власності зазначав, що іншого придатного житла для проживання у нього нема, заперечував твердження позивачів про його зловживання спиртними напоями, постійну неповагу, зверхність та агресію до колишньої дружини, заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій, а притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП внаслідок дрібного побутового конфлікту не вважає за систематичність та підставу для виселення з житла, штраф сплатив, а відомості про вчинення ним будь-яких протиправних дій протягом року відсутні.

Колегія суддів звертає увагу позивачки ОСОБА_2 на те, що усі доводи апеляційної скарги щодо безпідставного, на думку ОСОБА_2 , скасування судом першої інстанції заочного рішення, яким позовні вимоги були задоволені, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі не мають правового значення та не входять у предмет доказування даного апеляційного розгляду.

Згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень.

Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150,156 Житлового кодексу України власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності визначена статтею 321 ЦК України.

Статтею 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно із вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Як беззаперечно вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав у спірному житловому будинку як член сім`ї дочки позивачів та набув право користуванням чужим майном, таке право відповідача за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (житловим будинком) для задоволення власних потреб у житлі.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту, однак за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги, що відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК України.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року, справа № 447/455/17.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно із ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.

Оскільки ЦК України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. ст. 116, 157 ЖК України).

Однією з форм припинення сервітуту щодо користування чужим житлом є виселення.

Обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).

Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

Колегія суддів найперше виходить з того, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником такою власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), а також у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) викладено висновок про те, що оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивачів, спільним побутом із ними не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власників цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, згідно зі статтею 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

При розгляді справ та розв`язанні спорів про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, потрібно виходити з того, що при триваючій асоціальній поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Так, Верховний Суд у постанові від 29.07.2019 (справа № 757/5003/17-ц) наголосив, що для застосування ст. 116 ЖК України необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У постанові від 18.04.2019 (справа № 449/1310/15-ц) Верховний Суд роз`яснив, що під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження.

Між тим, у постанові від 22.10.2018 (справа № 525/14576/2012) Верховний Суд зазначив, що виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні правил співжиття, що повинно підтверджуватися застосуванням до правопорушника мір попередження і громадського впливу, у тому числі ухваленням судом постанов про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження.

З матеріалів цієї справи вбачається і сторонами у справі не заперечується, що між ними існує конфліктна ситуація.

Зокрема, з матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 визнавався винним у вчиненні кримінального правопорушення, у подальшому до нього був застосований заборонний припис інспектором СРПП-2 ПП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області, а місяць після цього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу, при цьому усі ці заходи вживалися до відповідача у зв`язку із домашнім насильством, яке ним вчинялося по відношенню до колишньої дружини чи її батьків.

При цьому, у всіх випадках відповідач ОСОБА_4 свою вину визнавав.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує те, що матеріали справи безумовно свідчать про те, що на даний час між сторонами виникають гострі конфліктні ситуації, за які відповідач неодноразово притягувався до відповідальності.

Зокрема, у матеріалах справи наявні докази щодо порушення відповідачем протягом двох років правил співжиття, а відтак вчинення перешкод у користуванні житловим будинком належним позивачу ОСОБА_3 , який є особою похилого віку (81 рік), а також його дружині ОСОБА_2 та дочці, які зареєстровані та проживають у будинку.

Крім цього, у матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач ОСОБА_4 несе витрати по утриманню будинку, сплачує комунальні платежі, протилежного відповідачем не доведено, а судом не встановлено.

Більше того, як зазначено самим відповідачем, протягом тривалого часу він перебуває за межами України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин матеріальний закон, а саме положення статей 116, 156, 157 ЖК України і дійшов безпідставних висновків про недоведеність позивачами підстав, передбачених статтею 157, в поєднанні зі статтею 116 ЖК України, обов`язкових для виселення відповідача у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів знаходить підставними доводи апеляційної скарги та погоджується з тим, що в ході розгляду даної справи встановлено обставини за яких чітко прослідковується те, що вжиті попередньо заходи не забезпечили позивачам та їхній дочці захист від насильства зі сторони відповідача, відтак враховуючи, що вони потерпають від порушення права на повагу до особистого життя та житла, систематичність протиправних дій відповідача, колегія суддів приходить переконання про те, що позовні вимоги є підставними і такими, що підлягають до задоволення, оскільки за правовою природою обраний позивачами спосіб захисту порушеного права є ефективним та зможе забезпечити реальне відновлення такого.

Крім цього, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії номер 1-104, виданого 19.02.2015 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, тобто в останнього наявне житло.

При цьому, доводи відповідача про те, що наявне у нього житло не придатне для проживання та знаходиться в аварійному стані, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідні обставини не є предметом доказування, при цьому власність зобов`язує, тобто сам відповідач має обов`язок підтримувати житло у належному для проживання стані.

Таким чином, колегія суддів приходить висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового по суті спору про задоволення позовних вимог, що свідчить підставність апеляційної скарги.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення повністю та ухвалення нового по суті спору, колегія суддів вирішує питання розподілу судових витрат.

Враховуючи наведене з відповідача підлягає сплаті на користь позивачів 840,8 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та на користь ОСОБА_2 1261,2 грн. за подання апеляційної скарги.

Крім цього, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси ОСОБА_2 у даній справі під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представляє адвокат Партика О.В. згідно ордеру № 1129445 виданого на підставі договору про надання правової допомоги від 06 травня 2022 року (а.с. 24).

Згідно Акта № 2 прийняття-передачі послуг від 22.06.2022 загальна вартість робіт, які складаються із аналізу законодавства та складання апеляційної скарги, становить 8000 гривень, послуги надано в повному обсязі, зауважень та претензій немає (а.с. 152).

До Акта надано копію квитанції до прибуткового касового ордера № 66 від 22.06.2022 про сплату 8000 грн. (а.с. 153).

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України), однак із такою заявою відповідач не звертався.

Серед іншого, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що критерії реальності адвокатських витрат, а саме такої їхньої складової, як дійсності та розумності, у даній справі є дотримані, тому із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 8000 грн. понесених на оплату правової допомоги.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 червня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про виселення з житлового будинку задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та на користь ОСОБА_2 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривень 20 копійок за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк