Справа № 446/1/22 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/1168/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Сендеги Тараса Романовича на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року в складі судді Котормуса Т.І. в справі за позовом ОСОБА_4 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» та ОСОБА_3 , за участю третьої особи Жовтанецька сільська рада Львівського району Львівської області, про визнання права власності на будівельні матеріали та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» та Жовтанецька сільська рада Львівського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва,-

встановив:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Вислобоки» та ОСОБА_3 , за участю третьої особи Жовтанецька сільська рада, про визнання права власності на будівельні матеріали.

Вимоги обґрунтовував тим, що на початку 2019 року він мав намір придбати у власність житло, а тому 25.06.2019 уклав з ОК «ЖБК «Вислобоки» договір про пайову участь у будівництві, за умовами якого кооператив зобов`язався збудувати котедж АДРЕСА_1 , за що він мав сплатити 30 тис. доларів США. Після відповідних оплат, голова кооперативу повідомив про зміну адреси котеджу та поселив його у котедж № 2 по АДРЕСА_2 де він почав жити із сім`єю. Коли голова кооперативу помер, справи у кооперативі зупинилися і він з`ясував, що котедж було збудовано без відповідних дозвільних документів, а земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_3 . Вважає, що оскільки котедж збудовано за рахунок його коштів, тому він має право власності на такі будівельні матеріали.

Просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, які були використані у процесі будівництва котеджу АДРЕСА_2 і розташовані на земельній ділянці з кадастровим № :02:003:0279.

У лютому 2022 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Вислобоки» та Жовтанецької сільської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 покликався на те, що є власником земельної ділянки з кадастровим № :02:003:0279, яку відповідач самовільно зайняв та користується об`єктом самочинного будівництва, який на ній розташований. Вважає, що оскільки відсутні будь-які докази його права користування земельною ділянкою та права на виконання будівельних робіт, зустрічний позов підлягає до задоволення.

Просив зобов`язати ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий № :02:003:0279, площею 0,0184 га, яка належить ОСОБА_3 та усунути йому перешкоди в користуванні цією земельною ділянкою шляхом надання ОСОБА_3 дозволу на знесення об`єкта самочинного будівництва у межах земельної ділянки кадастровий №:02:003:0279, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» та ОСОБА_3 , за участю третьої особи Жовтанецька сільська рада Львівської області про визнання права власності на будівельні матеріали задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, які були використані у процесі будівництва котеджу АДРЕСА_2 і розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:0279.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третіх осіб Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» та Жовтанецька сільська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва відмовлено повністю.

Стягнуто з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 3 928,50 грн. та 8500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 3 928,50 грн. та 8500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні іншої частини заяви представника позивача за первісним позовом ОСОБА_4 - адвоката Галайського Ореста Вікторовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що твердження суду про те, що будівництво котеджу на території земельної ділянки, яка належить відповідачу було здійснено ОК «ЖБК «Вислобоки» на виконання договору про пайову участь, який укладений між ОСОБА_4 та ОК «ЖБК «Вислобоки», не підтверджено належними доказами, оскільки договір про пайову участь від 25.06.2019 містив адресу будівництва нерухомості АДРЕСА_2 , доказів внесення змін у договір не надано, відтак адреса зазначена у договорі не відповідає адресі, яка фактично зайнята позивачем, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0279 знаходиться на АДРЕСА_2 , що доводить факт самовільного захоплення такої.

Таким чином, незважаючи на заперечення відповідача за первісним позовом та відсутності належних доказів щодо зміни об`єкта будівництва в договорі про пайову участь, суд прийшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З врахуванням цих же обставин, не погоджується із висновком суду щодо сплати коштів за договором про пайову участь за об`єкт, що знаходиться на АДРЕСА_2 , оскільки такого висновку суд дійшов без з`ясування всіх обставин справи.

Стверджує, що суд першої інстанції правильно визначив правову природу спірного об`єкту, як самочинне будівництво, однак виніс рішення з порушенням норм матеріального права, застосувавши ст. 331 ЦК України.

Не погоджується із покликанням суду на судову практику, оскільки предметом розгляду відповідних справ є об`єкти незавершеного будівництва.

Покликаючись на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 03.06.2020, справа № 722/1882/16 зазначає, що у разі здійснення самочинного будівництва неможливо визнати право власності на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що було використано у процесі будівництва, а відповідний спосіб захисту є неправильним.

До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано у процесі будівництва, однак це стосується правовідносин, за наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Наведене відповідає правовій позиції викладені у постанові Верховного Суду від 21.03.2019, справа № 909/175/18.

Також зазначає, що суд не взяв до уваги доводи зустрічної позовної заяви та відмовив у задоволенні такої.

Покликається на права власника земельної ділянки щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, що означає використовувати річ для своїх потреб.

Зазначає, що згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому, позов може бути пред`явлено до особи, яка здійснила будівництво, як про зобов`язання знесення забудови, так і про знесення забудови за рішенням суду самим власником (користувачем) земельної ділянки за рахунок особи, яка здійснила самочинне будівництво, з одночасним відшкодуванням підтверджених витрат на його знесення.

Звертає увагу на те, що вимоги про знесення самочинного будівництва можуть заявлятися за умови порушення прав самочинною забудовою.

Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували його право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2 , що перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , як і не надано доказів, які б надавали йому право проектування та спорудження об`єкта нерухомості.

Звертаючи увагу на те, що сам позивач визнає відсутність дозвільної документації на початок та завершення будівництва, зазначає, що суд першої інстанції позбавив ОСОБА_3 права володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Просить скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний задовольнити.

13.10.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на відповідні обставини та судову практику просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі виник внаслідок здійснення самочинного будівництва котеджу на території земельної ділянки, яка належить відповідачу за первісним позовом та позивачем по зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Суд встановив, що будівництво котеджу позивача було здійснено ОК «ЖБК «Вислобоки» на виконання договору про пайову участь, який укладено між ОСОБА_4 та ОК «ЖБК «Вислобоки» та вважав доведеним той факт, що таке будівництво було здійснено за рахунок коштів, отриманих від ОСОБА_4 , оскільки факт його оплати за цим договором доведено на підставі додатку №1 до договору та квитанцій до прибуткового касового ордеру.

При цьому, сторони не заперечують той факт, що такий котедж знаходиться на земельній ділянці відповідача і у ньому фактично проживає позивач ОСОБА_4 з сім`єю, однак такий не введений у експлуатацію, а його будівництво ще не завершено до кінця, оскільки відсутні необхідні комунікації, зокрема електроенергія.

Покликаючись на судову практику щодо об`єктів незавершеного будівництва, а також можливості встановлення щодо такого будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 02.12.2019, справа № 711/1562/16-ц) та часу набуття новоствореним нерухомим майном юридичного статусу житлового будинку, чим з юридичної точки зору є об`єкт незавершеного будівництва (постанова Верховного Суду від 04.04.2018, справа № 597/1124/15-ц), суд погодився з доводами позивача та його представника про те, що суд може вирішувати питання права власності на будівельні матеріали, які були використані у будівництві за наявності відповідного спору та без вирішення питання про право власності на об`єкт.

Крім цього, суд зазначив, що такі обставини не призводять до будь-якого узаконення нерухомого майна, оскільки ці питання повинні вирішуватися, зокрема шляхом введення майна в експлуатацію чи визнання права власності на самочинне будівництво.

Оскільки позивач довів, що будівельні матеріали, з яких збудований об`єкт незавершеного будівництва, були придбані та споруджені за кошти, які ним сплачені на виконання умов договору про пайову участь від 25.06.2019, суд дійшов висновку, що такі будівельні належать йому на праві власності та вважав за можливе визнати за позивачем на них право власності.

При цьому, суд не взяв до уваги доводи про те, що будівельні матеріали необхідно перелічити, оскільки питання поділу таких між співвласниками не вирішується.

Також суд вказав, що посилання на відмінність адреси у договорі та фактично зайнятої позивачем будівлі, не спростовують факту належності спірних будівельних матеріалів позивачу, оскільки згідно із п. 1.4.1. договору від 25.06.2019, адреса котеджу дійсно вказана як котедж № 3 по АДРЕСА_1 , проте у цьому ж пункті договору передбачено, що поштова адреса котеджу визначається органом місцевого самоврядування після завершення будівництва.

Крім цього, висновки у цій частині підтверджуються показами свідків та даними технічного паспорта від 29.12.2021, який виготовлено на замовлення ОСОБА_4 .

Що стосується зустрічних позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та усунути перешкоди у користуванні нею, шляхом надання дозволу на знесення самочинного будівництва, суд зазначив, що такі не узгоджуються зі способами захисту, які визначені у ст. 16 ЦК України, оскільки суд не надає дозволу на знесення самочинного будівництва, а лише приймає рішення про знесення такого будівництва за наявності для цього підстав, а таке рішення підлягає виконанню у визначеному законом порядку.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідні вимоги не призведуть до реального захисту прав та інтересів ОСОБА_3 , що не позбавляє його права звернутися до суду з позовними вимогами, які є ефективними та узгоджуються з тими способами захисту цивільних прав, які визначені у законі.

Також суд зазначив, що за встановлених судом фактичних обставин справи, прийняття рішення про знесення спірного об`єкту незавершеного будівництва, де на даний час проживає сім`я ОСОБА_4 та при наявності в Україні введеного воєнного стану, не відповідало б вимогам щодо справедливості цивільного судочинства і таке рішення суду було б передчасним.

Крім цього, суд вирішив питання розподілу судових витрат.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Моментом виникнення майнових прав, а саме: суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.

Згідно із положеннями частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

В свою чергу, підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 6 ЦК України).

Судом встановлено, що 25.06.2019 між відповідачем ОК «ЖБК «Вислобоки» та позивачем ОСОБА_4 укладено договір про пайову участь, за умовами п. 1.1. якого, ЖБК зобов`язується організувати будівництво нерухомого майна, обумовленого договором (котедж), здати в експлуатацію та передати у власність учасника, який повністю сплатив свій пайовий внесок (а.с. 4-8).

Пунктом 1.4. цього договору визначено характеристики котеджу, а саме його будівельну адресу: АДРЕСА_1, площа 92,0 кв.м., характеристики приміщення тощо.

Цим же пунктом передбачено, що поштова адреса котеджу визначається органом місцевого самоврядування після завершення будівництва, тому будь які докази щодо відмінності адрес, зокрема зазначеної у договорі (котедж №3 по АДРЕСА_1 ) та фактично зайнятої будовою (котедж №2 по АДРЕСА_2 ), не заслуговують на увагу, оскільки визначальними у спірних правовідносинах не є.

У пункті 4.3. договору вказано, що загальна вартість котеджу на момент укладення договору складає еквівалент 30 000,00 доларів США, що за курсом НБУ на момент укладення договору становить 785 700,00 грн.

Згідно із технічним паспортом на будинок АДРЕСА_2 , який виготовлено на замовлення ОСОБА_4 , загальна площа приміщень складає 89,5 кв.м. (а.с. 15-18).

У додатку № 1 до договору, який є невід`ємною частиною такого, передбачений порядок розрахунків, де містяться відмітки про отримання котів та підпис від імені ОСОБА_5 (а.с. 9).

Крім цього, факт сплати коштів за договором підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру (а.с. 10-14).

Разом з цим, відповідач ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 06.11.2019 та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2019, є власником земельної ділянки площею 0,0184 га., з кадастровим №:02:003:0279, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 50-56).

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що будинок АДРЕСА_2 , загальна площа якого 89,5 м.кв. та на будівництво якого позивач ОСОБА_4 сплатив кошти у відповідному розмірі, розташований на земельній ділянці площею 0,0184 га., з кадастровим №:02:003:0279, яка належить ОСОБА_3 , при цьому на час укладення договору про пайову участь між ОК «ЖБК «Вислобоки» та ОСОБА_4 від 25.06.2019, така відповідачу ОСОБА_3 не належала.

Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_4 стверджує, що виконав умови договору про пайову участь у будівництві, сплативши необхідні кошти, після чого головою кооперативу, разом із сім`єю був поселений у котедж АДРЕСА_2 , де і продовжує проживати. Після смерті голови кооперативу довідався, що котедж було збудовано без відповідних дозвільних документів, а земельна ділянка належить відповідачу ОСОБА_3 , оскільки котедж збудовано за рахунок його коштів, просив визнати право власності за ним на такі будівельні матеріали.

Іншими словами, обираючи відповідний спосіб захисту, позивач ОСОБА_4 дійсно самостійно та в односторонньому порядку доводить перед судом про самочинність будови у якій проживає, тому просить визнати за ним лише право власності на будівельні матеріали, які були використані у процесі будівництва.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що даний спір стосується самочинного будівництва котеджу, яке здійснено на території земельної ділянки, яка належить відповідачу за первісним позовом ОСОБА_3 .

При цьому, як правильно констатовано судом першої інстанції, з врахуванням письмових доказів та показів свідків, будівництво котеджу було здійснено ОК «ЖБК «Вислобоки» на виконання договору про пайову участь, який укладено між ОСОБА_4 та ОК «ЖБК «Вислобоки».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті особливості, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім того, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або наявність умов (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (частина перша). статті 76 ЦПК України ).

Відповідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у вашій сукупності дають можливість дійти висновку про наявність або наявність наявних справ, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що обґрунтовується на загальному, повному, об`єктивному та середньому дослідженні наявних у справі доказів ( ст. 89 ЦПК України ).

Матеріалами справи стверджується, що будівництво котеджу здійснено за рахунок коштів, отриманих від ОСОБА_4 , однак котедж не введений у експлуатацію, а його будівництво ще не завершено, відсутні необхідні комунікації.

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак не підлягають доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми закону самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, будівництво на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

В свою чергу, самочинне будівництво має інший, аніж незавершене будівництво, правовий статус.

Так, відповідно ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена ??(створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 за справою № 3-576гс16, в якій зокрема вказано, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації права власності на цей об`єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно існує право власності лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано у процесі будівництва (абзац 1 частини 3 статті 331 ЦК ).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів створюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) створення замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у процесі, передбачених статтею 31 цього Закону , її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Таким чином, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у цьому встановленому порядку набути право власності або користування на земельну ділянку.

Разом з цим, будь яких доказів, які б підтверджували право користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2 у позивача ОСОБА_4 відсутні.

Факт порушення законодавства України, що регулює відносини у сфері містобудування при спорудженні спірного котеджу, визнається і самим позивачем, а також останній зазначає, що об`єкт не зданий в експлуатацію.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності, позивач обгрунтовує свої вимоги з посиланням на ч. 2 ст. 3 ст. 331 ЦК України , якою передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа знайдена власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Разом з цим, дана стаття регулює правовідносини сторін при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності чи користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Такий висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом у постанові від 21.03.2019, справа № 909/175/18.

Таким чином, оскільки із матеріалів справи беззаперечно вбачається, що котедж № 2 на АДРЕСА_2 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим № :02:003:0279 є самочинним будівництвом, визнання права власності на будівельні матеріали, використані для будівництва цього об`єкта, є неправильно обраним способом захисту.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц (провадження № 61-45361св18).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги у частині відсутності підстав для задоволення первісного позову знайшли свої підтвердженя, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення у цій частині та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного позову.

Що стосується висновків суду стосовно зустрічних позовних вимог, то колегія суддів погоджується із такими та вважає, що доводи апеляційної скарги таких не спротсовують та про протилежне не свідчать.

Так, положеннями статті 13 цього ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Із наведених положень законодавства вбачається, що захист цивільного права полягає в усуненні тих порушень, які перешкоджали в повній мірі його реалізації, також вбачається, що захист полягає у відновленні права, тобто тих його обсягів, які існували до порушення. Із наведених норм права також слідує, що при відновленні порушеного права особі не може бути надано за обсягом більше прав, ніж їх існувало до порушення.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Так, за змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи наведене, будь яка вимога власника, яка зводиться до встановлення правопорядку за яким би він мав реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном, на перший погляд, є виправданою та підставною.

В свою чергу, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійсно можна дійти висновку про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів виходить із того, що зустрічні позовні вимоги, у разі їх задоволення, безумовно матимуть фактичним наслідком позбавлення ОСОБА_4 та його сім`ю права на житло.

Разом з цим, як зазначалося вище, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Крім цього, набуваючи у власність спірну земельну ділянку на якій, як з`ясовано вже проводилися будівельні роботи, ОСОБА_3 не міг не бути обізнаним про відповідний стан речей та мав можливість виявити ризики, пов`язані із придбанням такої земельної ділянки.

Поряд з цим, у матеріалах справи відсутні будь які докази про те, що ОСОБА_3 з часу набуття права власності на земельну ділянку і до пред`явлення позовних вимог, цікавився такою, з`ясовував обставини, зокрема, щодо забудови, а відповідно виставляв такого роду претензії.

Крім цього, ОСОБА_3 просить суд зобов`язати ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та усунути перешкоди в користуванні нею, шляхом надання йому дозволу на знесення самочинного будівництва, у цьому контексті колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що такі вимоги не узгоджуються зі способами захисту, які визначені у ст. 16 ЦК України, оскільки суд за відповідних підстав приймає рішення про знесення самочинного будівництва, а не надає дозвіл на таке.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про помилковість висновків суду першої інстанції стосовно первісних позовних вимог та законність оскаржуваного рішення у частині зустрічного позову, що свідчить про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, шляхом скасування рішення суду у відповідній частині та залишення без змін у іншій та необхідність перерозподілу судових витрат у справі.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п.1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Зважаючи на те, що апеляцйний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та незважаючи на те, що ОК «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» рішення суду не оскаржує, рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року у частині стягнення з ОСОБА_3 та Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» на користь ОСОБА_4 сплаченого судового збіру та витрат на професійну правничу допомогу необхідно скасувати.

При цьому, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги із позивача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути пропорційно судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Сендеги Тараса Романовича - задовольнити частково.

Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року у частині задоволення позову ОСОБА_4 до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» та ОСОБА_3 , за участі третьої особи Жовтанецька сільська рада Львівського району Львівської області, про визнання права власності на будівельні матеріали - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні такого позову відмовити.

Скасувати рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року про стягнення з Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив» «Вислобоки» та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплаченого судового збору по 3 928,50 грн. та по 8500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У решті рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 14 квітня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 11785 (одинадцять тисяч сімсот вісімдесят п`ять) гривень 50 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк