Ухвала

Іменем України

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 274/792/21

провадження № 61-11064ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради, ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення права власності,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 48479545 від 02 вересня 2019 року, номер запису про право власності: 33040427 від 27 серпня 2019 року, вчинене державним реєстратором Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирської області (далі - КП «Центр державної реєстрації») Годзем Є. І.; витребувати з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності належить Акціонерному товариству «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»); поновити за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом поновлення відомостей в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна, що передували скасованим записам.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що 07 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено кредитний договір № 286/25-403, за умовами якого кредитор надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 20 000 доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості до 06 грудня 2018 року. В забезпечення виконання основного зобов`язання 07 грудня 2006 року з нею як майновим поручителем було укладено іпотечний договір, за умовами якого вона передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . 27 серпня 2019 року державний реєстратор КП «Центр державної реєстрації» Годзь Є. І. зареєстрував право власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк». Державна реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» є незаконною та вчинена без належних правових підстав, а тому підлягає скасуванню, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про отримання нею як іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя (АТ «Укрсоцбанк») про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього. Вимога іпотекодержателя повернулася із вказівкою «за закінченням терміну зберігання», що не може свідчити про відмову сторони від її одержання чи про її незнаходження за адресою та не є доказом належного інформування іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки має загальну площу 49,8 кв. м та є єдиним для неї та членів її сім`ї житлом. Фактично відбулося примусове стягнення майна без згоди власника, незважаючи на мораторій.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, позов задоволено частково. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48479545 від 02 вересня 2019, номер запису про право власності: 33040427 від 27 серпня 2019 року, вчинене ОСОБА_3 , державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації». Витребувано з чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 , яка належить згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 05 лютого 2021 року АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк». Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що наявні у справі рекомендовані повідомлення не підтверджують направлення кредитором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень, якою є повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 10 квітня 2019 року, оскільки з рекомендованих повідомлень вбачається, що на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено лист без опису вкладення, тобто неможливо встановити, що саме було направлено вказаним листом. За відсутності підтвердження належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а тому наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 02 вересня 2019 року № 48479545 та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння. Крім цього, редакція Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діяв на час державної реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірну квартиру (27 серпня 2019 року), не дозволяла примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими кредитними установами в іноземній валюті, за умови, якщо нерухоме житлове майно використовувалося як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя та у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходилося інше нерухоме майно, та якщо загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м (для квартири). Отже, станом на 27 серпня 2019 року примусове відчуження спірної квартири могло відбуватися лише за згодою ОСОБА_1 , якої не було отримано.

04 листопада 2022 року АТ «Альфа-Банк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, в якій зазначено: суди першої та апеляційної інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки письмові вимоги іпотекодержателя про погашення боргу були направлені цінним листом з описом вкладеного з рекомендованим повідомленням про вручення на адресу як боржника та інших іпотекодавців, і хоча вимога, адресована позивачу, повернулася «за закінченням встановленого терміну зберігання», така вимога була отримана за місцем реєстрації позивача іншим іпотекодавцем, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, про те, що належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19 щодо застосування пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Стороною іпотекодержателя було повністю дотримано процедуру повідомлення боржника та іпотекодавця про погашення заборгованості. В ситуації, що склалася, не є принциповим безпосереднє вручення їм поштового відправлення, якщо це неможливо зробити з об`єктивних причин. Крім цього, у спірних правовідносинах не може бути застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира не використовується позивачем як місце постійного проживання.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що 07 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір кредиту № 286/25-403, за умовами якого кредитор надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 20 000 доларів США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 06 грудня 2018 року. 20 жовтня 2008 року між сторонами також було укладено додаткову угоду № 1, згідно з якою з 20 жовтня 2008 року було встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 15 % річних, а 30 червня 2009 року - укладено додаткову угоду № 2 про те, що кредитор надає позичальнику грошові кошти в сумі 21 548,35 доларів США з кінцевим терміном погашення заборгованості до 06 грудня 2023 року. Погашення кредиту мало відбуватися частинами до 10 числа кожного місяця згідно з графіком.

В забезпечення виконання основного зобов`язання 07 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 (іпотекодавець) і ОСОБА_2. (позичальник) було укладено іпотечний договір (з майновим поручителем), за умовами якого ОСОБА_1 (майновий поручитель) передала в іпотеку іпотекодержателю трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування від 29 листопада 2006 року.

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

У справі наявна копія повідомлення АТ «Укрсоцбанк» від 10 квітня 2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

У пункті 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один з таких способів: на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5).

Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності на предмет іпотеки, що виступає забезпеченням за основним зобов`язанням за іпотекодержателем (якщо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем).

Держаний реєстратор прав на нерухоме майно КП «Центр державної реєстрації» Годзь Є. І., розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 27 серпня 2019 року за № 35635671, яку подала особа, що діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності, та документи, подані для проведення державної реєстрації, керуючись частиною третьою статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктом 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, рішенням від 02 вересня 2019 року № 48479545 провів державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк».

З актуальної інформації за відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі вказаного рішення про державну реєстрацію прав за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано 27 серпня 2019 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Як підставу виникнення права власності зазначено: зворотне повідомлення Акціонерного товариства «Укрпошта» від 12 квітня 2019 року про вручення поштового відправлення; кредитний договір від 07 грудня 2006 року № 286/25-403; договір іпотеки від 07 грудня 2006 року; вимога АТ «Укрсоцбанк» від 10 квітня 2019 року; додаткові угоди від 20 жовтня 2008 року та 30 червня 2009 року.

За приписами пункту 61 постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час вчинення реєстраційних дій, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідачем не надано зворотного повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про які зазначено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як на підставу виникнення права власності на спірну квартиру в АТ «Укрсоцбанк».

Водночас пункт 6.2 іпотечного договору передбачає, що всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

У справі міститься ксерокопія рекомендованого повідомлення від 12 квітня 2019 року про направлення АТ «Укрсоцбанк» кореспонденції ОСОБА_2. за адресою: АДРЕСА_1 , яка повернута Акціонерним товариством «Укрпошта» відправнику 04 травня 2019 року «за закінчення встановленого строку зберігання», а також ксерокопія рекомендованого повідомлення від 12 квітня 2019 року про направлення АТ «Укрсоцбанк» кореспонденції ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка повернута Акціонерним товариством «Укрпошта» відправнику 16 квітня 2019 року у зв`язку з тим, що «адресат вибув».

В контексті положень пункту 6.2 іпотечного договору повідомлення можна було б вважати належним, а дату поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача 12 квітня 2019 року - датою отримання позичальником та іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, якщо б беззаперечними доказами доводилося, яка саме кореспонденція кредитором була направлена ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , тобто лист якого змісту був вкладений до конвертів, що містять поштовий штемпель відділення зв`язку від 12 квітня 2019 року.

Отже, наявні у справі рекомендовані повідомлення не підтверджують направлення кредитором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень, якою є повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 10 квітня 2019 року, оскільки з рекомендованих повідомлень вбачається, що на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було направлено лист без опису вкладення, тобто неможливо встановити, що саме було направлено вказаним листом.

Таким чином, для державної реєстрації за АТ «Укрсоцбанк» права власності на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на спірну квартиру, не було подано документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та позичальником письмової вимоги кредитора.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц зазначено: на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію.

Пунктом 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Наведені норми права спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 332/4600/19, від 12 травня 2022 року у справі № 757/52446/18-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/10724/19 вказано: недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

Отже, встановивши вищевказані обставини, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що за відсутності підтвердження належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, тому наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 02 вересня 2019 року № 48479545 та витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.

Такі висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, а також з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, в якій також акцентовано увагу на належності повідомлення боржника та іпотекодавця саме шляхом направлення на їх адресу листа з описом вкладеного з рекомендованим повідомленням про вручення, та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, в якій, після процитованого заявником правового висновку також зазначено: якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Таким чином, доводи касаційної скарги не свідчать про застосування в оскаржуваному судовому рішенні апеляційним судом норм Закону України «Про іпотеку» без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постановах Верховного Суду.

Судами також встановлено, що позивач не має у власності іншого нерухомого майна, окрім спірної квартири, яка була передана в іпотеку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 02 вересня 2019 року (станом на дату прийняття спірного рішення).

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на момент державної реєстрації права власності, передбачено, протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Загальна площа спірної квартири становить 49,8 кв. м, що не перевищує 140 кв. м. Ця квартира виступає як забезпечення зобов`язань громадянина за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що станом на 27 серпня 2019 року примусове відчуження спірної квартири могло відбуватися лише за згодою ОСОБА_1 , якої не було отримано.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19 зазначено: для правильного застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судам необхідно було встановити чи відповідає квартира вимогам, встановленим у пункті 1 зазначеного закону, а саме: 1) чи використовується таке нерухоме житлове майно як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; 2) чи таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; 3) чи загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Суди попередніх інстанцій в цій справі встановили вказані обставини, а доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судом апеляційної інстанції норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» без урахування висновків щодо їх застосування, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі № 750/5622/19.

При цьому аргументи касаційної скарги про те, що спірна квартира не використовується позивачем як місце постійного проживання, зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання АТ «Альфа-Банк» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2021 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року, а також про зупинення дії вказаних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 листопада 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 07 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Комунальне підприємство «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради, ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння, поновлення права власності.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко