Справа № 496/3959/21
Провадження № 2/496/465/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Богдан Ю.В.

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, який 11.10.2021 року уточнив, та просить суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 золотий ланцюжок з золотим хрестиком та золотим кулоном у вигляді літери «А» та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що 29.08.2015 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 . В період шлюбу народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2021 року по справі № 522/8515/21, шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу, частково за кошти ОСОБА_3 та частково за кошти ОСОБА_5 позивачем був придбаний золотий ланцюжок з золотим хрестиком та золотим кулоном у вигляді літери «А», в якості подарунку йому на ювілей. Вказана річ є дуже дорогою для позивача, оскільки він є християнином та вважає, що повинен носити хрестик, тим паче, позивач його посвятив у церкві, а кулон у вигляді літери «А» означає ім`я його дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Дана коштовність знаходиться у відповідача та на прохання добровільно повернути її, позивачу було відмовлено з погрозами та зазначено, що відповідач буде звертатися до органів поліції, з невідомих позивачу причин. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до сулу з вказаним позовом.

26.05.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача у відзиві зазначила, що позивач не обґрунтовує законність позовних вимог, а розповідає чутливу історію взаємовідносин з відповідачем, що не належить до їх обґрунтування. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення його права власності. Крім того, не надано доказів щодо наявності права власності на коштовності. Матеріали справи не містять доказів тому, що під час шлюбу частково за кошти ОСОБА_3 та частково за кошти ОСОБА_5 позивачем був придбаний золотий ланцюжок з золотим хрестиком та золотим кулоном, в якості подарунку на ювілей. Також, позивачем не підтверджено те, що вказані коштовності знаходяться у відповідача та те, що вона погрожувала позивачу зверненням до органів поліції. Відповідачці невідомо місцезнаходження вказаних коштовностей. Сторони не проживають разом з серпня 2019 року, позивач пішов з сім`ї та змінив своє місце проживання, забрав особисті речі та фактично має відносини з іншою жінкою. Між позивачем та відповідачем фактично шлюб розірвано, але задля морального тиску на ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу між сторонами, чим фактично змусив відповідача перебувати з ним в шлюбі та не дав можливості набрати законної сили вказаному рішенню. Позивач стверджує, що фактично шлюб розірваний в день народження спільної дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому твердження про перебування коштовностей у відповідача є наклепом. З фотознімків, наданих позивачем на підтвердження існування зазначених коштовностей, неможливо встановити коли вони були зроблені та з них не вбачається підтвердження тому, що коштовності знаходяться у відповідача. Жодним, із наданих позивачем доказів, не підтверджуються позовні вимоги. Крім того, у відзиві представник відповідача просила суд покласти судові витрати ОСОБА_1 на позивача. Зазначила, що адвокатське бюро «Коваленко Катерини» та ОСОБА_1 уклали договір про надання професійної правничої допомоги № 113 від 16.11.2020 року. Відповідно до вказаного договору, вартість гонорару, які має сплатити відповідач, становить 1300 грн. за одну годину роботи адвоката, без урахування ПДВ. Адвокатське бюро є платником податків на загальних підставах та є платником ПДВ. У зв`язку з чим, вартість однієї години роботи адвоката за договором буде становити 1560 грн., разом з ПДВ. Для здійснення захисту прав та інтересів клієнта у суді, адвокатське бюро попередньо (орієнтовно) витратить 5 годин роботи адвоката, що включає зустріч з клієнтом близько 1,5 години; складання та подача до суду процесуальних документів близько 1,5 години; безпосередня участь у судових засіданнях (з урахування часу на проїзд) близько 2 годин, тому попередня (орієнтовна) сума судових витрат складає 7800 грн.

20.06.2022 року ОСОБА_3 надав суду відповідь на відзив, в якій просив викликати та допитати в якості свідка відповідача по справі ОСОБА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 золотий ланцюжок з золотим хрестиком та золотим кулоном у вигляді літери «А» та стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування відповіді на відзив пояснив, що позивач дійсно не може підтвердити відповідними письмовими доказами знаходження коштовностей у відповідача, тому просить допитати ОСОБА_1 у судовому засідання в якості свідка під присягу. Зазначив, що якби дані коштовності знаходилися у нього, то не було би підстав звертатися до суду з вказаним позовом, витрачати свій час та кошти на сплату судового збору. Щодо стягнення з нього судових витрат на користь відповідача пояснив, що представником відповідача не надано жодних доказів на підтвердження їх понесення.

28.06.2022 року представник відповідача ОСОБА_2 надала до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та не приймати до уваги відповідь на відзив під час розгляду справи та винесення рішення. При цьому зазначила, що Біляївський районний суд Одеської області ухвалою суду про відкриття провадження від 25.11.2021 року встановив позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Тому, позивач свідомо зловживає своїми процесуальними права та подав відповідь на відзив з пропуском строку, без поважних причин, відтак вона не може братися до уваги судом під час розгляду справи. Крім того, позивач визнає, що не має жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Твердження позивача про те, що якби дані коштовності знаходилися у нього, то у позивача не було би підстав звертатися до суду з вказаним позовом є хибними і ніяким чином не підтверджують позовні вимоги, які жодним чином не можуть обґрунтовуватись виключно на свідченнях зацікавлених сторін. Допитати відповідача в якості свідка без її власного бажання неможливо,оскільки право на відмову її від надання показів закріплене у ст. 63 Конституції України. Також, не заслуговує на увагу висловлювання позивача про те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження понесених нею судових витрат, оскільки відсутній обов`язок надавати їх на стадії підготовчого судового засідання.

07.11.2022 року ОСОБА_3 надав до суду відповідь на відзив, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та підтвердив раніше викладені обставини у своїй позовній заяві та відповіді на відзив.

Позивач в судове засідання не з`явився, але у наданій відповіді на відзив від 07.11.2022 року просив справу розглянути за його відсутності.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2021 року по справі № 522/8515/21, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

На підтвердження позовних вимог, позивач надав до суду фотознімки, на яких зображений він з ланцюгом та хрестиком на шиї. Фотознімки досить не чіткі, тому майже неможливо встановити, чи знаходиться на ланцюгу кулон у вигляді літери «А».

З роздруківки з сайту вбачається, що золотий ланцюг якірного сплетіння коштує 11 261 грн., золотий хрестик коштує 4362 грн., підвіска з червоного золота коштує 1309 грн.

ОСОБА_3 було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.08.2021 року про розірвання шлюбу між сторонами.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений спосіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника.

Віндикаційний позов - це позов неволодіючого власника до незаконно володіючої майном особи з метою відновлення порушеного володіння річчю шляхом вилучення її у натурі.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Згідно ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ст. 184 ЦК України, речі можуть бути з родовими ознаками та з індивідуальними. Зазначеною нормою визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Як вказано вище, об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Таким чином, для витребування спірного майна з чужого незаконного володіння має бути: 1) встановлено та ідентифіковано чіткі об`єкти спірного індивідуального визначеного майна; 2) підтверджено право власності або законного володіння у власника або титульного володільця на ці об`єкти; 3) підтверджено існування в натурі цих об`єктів, як предметів матеріального світу, на момент подачі позову та прийняття рішення про витребування такого майна; 4) підтверджено, що відповідач саме на момент подачі позову та прийняття рішення фактично тримає його у себе, внаслідок чого власник чи титульний володілець не має можливості здійснювати фактичне володіння над річчю.

Застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, слід виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Частиною другою ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду.

Виходячи з чого, можливо дійти висновку, що особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Суд, враховуючи вимоги ст. 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано суду лише фотознімки аналогічних коштовностей, які, як стверджує позивач, перебувають у відповідача та свої фотознімки, з зображенням ланцюга та хрестика на шиї.

Разом з тим, позивачем не зазначено належні описи, ознаки та характеристики заявленого до повернення майна, що виключає можливість його ідентифікації та індивідуалізації, можливість встановлення і витребування такого майна із чужого незаконного володіння.

Крім того, в порушення вимог щодо витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, позивачем не надано суду жодного доказу тому, що вказані коштовності дійсно перебувають у відповідача та вона є їх незаконним володільцем.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 дійсно є власником спірних коштовностей, адже у своєму позові він зазначив, що вони були придбані в період шлюбу, частково за його кошти та частково за кошти ОСОБА_1 , в якості подарунку йому на ювілей, однак зазначене нічим не підтверджується.

Окрім цього, позивач у відповіді на відзив визнав, що дійсно не може підтвердити відповідними письмовими доказами знаходження коштовностей у відповідача, виходячи з чого, можливо дійти висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Суд вважає слушним зауваження представника відповідача ОСОБА_2 , яка зазначила, що твердження позивача про те, що якби дані коштовності знаходилися у нього, то не було би підстав звертатися до суду з вказаним позовом, витрачати свій час та кошти на сплату судового збору, є хибними, адже дійсно, вказані пояснення позивача не можуть сприйматися судом як беззаперечний та достовірний доказ заявлених позовних вимог.

В якості належного доказу не можуть бути прийняті надані фотознімки позивача з зображенням коштовностей в нього на шиї, адже неможливо встановити коли вони зроблені та чи дійсно на них зображені коштовності, які позивач просить витребувати у відповідачки.

Також, суд не приймає до уваги надану позивачем інформацію щодо вартості аналогічних виробів, оскільки він не довів, що належні йому коштовності виготовлені з такого самого металу, такої самої проби, мали таку саму вагу та вартість.

Таким чином, дослідивши наявні докази, проаналізувавши надані суду відзив, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив, оцінивши всі доводи в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими, нічим не підтвердженими та такими, що ґрунтуються на припущеннях, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується клопотання відповідача про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 регламентовано, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

За змістом ч.1 та п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Представник відповідача просить суд стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 7800 грн., які складаються з оплати гонорару адвокату.

На підтвердження повноважень представника відповідача, суду надано копію ордеру серії ВН №1066308 та копію посвідчення адвоката.

Однак, представником відповідача не надано суду доказів перерахування грошових коштів відповідачем на рахунок адвоката у розмірі 7 800 грн., договору про надання правової допомоги, який містить детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо), а, тому, суд позбавлений можливості оцінити об`єм виконаної роботи представника відповідача та пересвідчитися у тому, що відповідачем дійсно були понесені судові витрати на зазначену суму, виходячи з чого, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 19, 76-80, 82, 137, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.11.2022 року.

Суддя М.Л. Пасечник