Провадження № 22-ц/824/5704/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В, Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2021 року у справі за позовом позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу м.Київ Телявський Анатолій Миколайович, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що Солом`янським районним судом м.Києва розглядається цивільна справа № 760/12297/15-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до нього про стягнення боргу за кредитним договором № 46/АК-00105.08.2 від 06 серпня 2008 року. Ухвалою суду позивача ПАТ «Родовід Банк» замінено на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

Вказував, що, незважаючи на наявність судового спору щодо розміру боргу за кредитом, ТОВ «Вердикт Капітал» звернулося до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С., який 17 березня 2020 року видав виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на належний йому автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору від 06 серпня 2008 року № 46/АК-00105.08.2 щодо погашення пені та 3 % річних на загальну суму 64358,42 грн. На підставі цього виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Телявський А.М. постановою від 25 березня 2020 року відкрив виконавче провадження № 61653487, в ході якого наклав арешт на автомобіль «Hyundai Accent», вилучив автомобіль та виставив його на торги для продажу.

Вважає, що виконавчий напис від 17 березня 2020 року не відповідає вимогам ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки борг не є безспірним, у зв`язку з чим просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 62 від 17 березня 2020 року, вчинений Приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про звернення стягнення на належний йому автомобіль автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 в забезпечення виконання

- 2 -

зобов`язань по кредитному договору від 06 серпня 2008 року № 46/АК-00105.08.2 щодо погашення пені та 3 % річних на загальну суму 64358,42 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2021 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 17 березня 2020 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. про звернення стягнення на автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору від 06 серпня 2008 року № 46/АК-00105.08.2 щодо погашення 3% річних та пені в загальній сумі 64 358,42 грн. Стягнутоз ТОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням, ТОВ «Вердикт Капітал» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність і необгрунтованість судового рішення, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність доказів безспірності заборгованості, вказаної у виконавчому написі. Судом не враховано, що вчинення виконавчого напису є нотаріальною дією, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування майна від боржника, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Тобто, право стягувача повинно існувати на момент звернення, бути безспірним та підтверджуватися документами відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Законом не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо розміру боргу, який становлюється за наслідком перевірки доводів боржника. Суд здійснив хибні висновки та не взяв до уваги, що договір про відступлення прав вимоги на користь ТОВ «Вердикт Капітал» з додатками, де визначено розмір боргу на момент відступлення прав вимоги, є належними і допустимими доказами безспірності боргу, не є нікчемними і не визнані недійсними, а тому діє їх презумпція правомірності. Суд не звернув уваги, що для вчинення виконавчого напису існували підстави, передбачені Законом України «Про заставу» та ст.ст.572,589 ЦК України, які регулюють заставу, а також положення ст.625 ЦК України про відповідальність за невиконання грошового зобов`язання. Оскільки зобов`язання не виконане і борг не повернутий вчинення виконавчого напису є законним. Судом не врахована практика ВГСУ та ВССУ, Верховного Суду України у постановах від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15, та у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 357/12292/16-ц та інших.

Позивач ОСОБА_1 та треті особи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.Копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками 04 травня 2022 року направлені згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси, що стверджується повідомленням про їх доставлення.

Відповідач ТОВ «Вердикт Капітал»належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки, подав письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Решта учасників належно повідомлені, не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що

- 3 -

апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки підставністю вимог позивача про те, що на час вчинення оспорюваного ним виконавчого напису заборгованість за кредитним договором не була безспірною. При цьому суд виходив з того, що відповідачем не було надано суду в порушення положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимих доказів надання приватному нотаріусу відомостей про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором, в тому числі нотаріально посвідченого кредитного договору, а розрахунок заборгованості здійснено безпосередньо відповідачем.

Також суд керувався тим, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих кредитором повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику, проте матеріали справи не містять відомостей про отримання відповідачем (боржником) відповідного повідомлення.

Такі висновки судує правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Згідно ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Аналогічні положення містить Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, яка регулює вчинення нотаріусами виконавчих написів.

Згідно п.2.3 цієї глави вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Згідно п.п.3.1., 3.2., 3.5 цієї Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем, за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, та передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМ України № 1172 від

- 4 -

29 червня 1999 року. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1172 від 29 червня 1999 року (в редакції на час виникнення спірних правовідноси з урахуванням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року про визнання нечинним і скасування пунктів 1 та 2 постанови КМ України № 662 від 26 листопада 2014 року), п.1 розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Отже, за змістом наведених норм вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не вирішує спорів про право, а відтак вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні можуть бути оскаржені до суду особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Визнання судом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню можливе не лише з підстав недотримання нотаріусом порядку та процедури вчинення виконавчого напису, а також у зв`язку із наявністю спору між кредитором та стягувачем щодо розміру заборгованості. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року при розгляді справи № 6-887цс17, предметом якої був спір про оспорення виконавчого напису, де суд вказав, що боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц, згідно якої, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була

- 5 -

заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав (п.34 постанови).

Судом встановлено, що 06 серпня 2008 рокуміж ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 46/АК-00105.08.2. За умовами кредитного договору банк надав позивачу кредит в розмірі 11900,71 Євро строком до 06 серпня 2015 року, а позичальникзобов`язавсяповернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.Повернення кредиту передбачено шляхом внесення щомісячних платежів до 10 числа у розмірі 142 Євро.

В цей же день між ВАТ «Родовід Банк»та ОСОБА_1 на забезпечення виконання кредитного договору укладено договір застави транспортного засобу № 46/АК-00105.08.2.-З, згідно якого останній передав в заставу банку належний йому автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В провадженні Солом`янського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа № 760/12297/15-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № 46/АК-00105.08.2 від 06 серпня 2008 року.

Вказаний спір на час ухвалення рішення в цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку не вирішено по суті.

22 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» іТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір № 14 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого банк відступив товариству належні банку права вимоги до позичальників та поручителів зазначених у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами та договорами порук з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору (п. 1 Договору № 14 про відступлення прав вимоги). В цей же день 22 травня 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» іТОВ «Вердикт Капітал» укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення прав вимоги за договорами застави, відповідно до якого ПАТ «Родовід Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал», набуло право вимоги заборгованості за договорами застави, в тому числі за договором застави № 46/АК-00105.08.2-3.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 17 березня 2020 року у справі № 760/12297/15-ц позивача ПАТ «Родовід Банк» замінено на його правонаступника ТОВ «Вердикт Капітал».

Також, судом встановлено, що 17 березня 2020 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком В.С. за заявою ТОВ «Вердикт Капітал» вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на належний ОСОБА_1 автомобіль «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 в забезпечення виконання його зобов`язань по кредитному договору від 06 серпня 2008 року № 46/АК-00105.08.2. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості 64358,42 грн., а саме:

- 3 % річних за період із 03 квітня 2017 року по 13 березня 2020 року у розмірі 14775,03 грн.;

- пеню (1,6 %) за період із 03 квітня 2019 року по 13 березня 2020 року у розмірі 49583,39 грн.

На підставі цього виконавчого напису приватний виконавець виконавчого округу

- 6 -

м.Києва Телявський А.М. постановою від 25 березня 2020 року відкрив виконавче провадження № 61653487, в ході якого наклав арешт на автомобіль «Hyundai Accent».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин з огляду на порушення приватним нотаріусом правил вчинення виконавчого напису, зокрема вчинення виконавчого напису на підставі угоди, яка не є нотаріально посвідченою, а саме на підставі кредитного договору№ 46/АК-00105.08.2. від 06 серпня 2008 рокуміж ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 , а також відсутність доказів про безспірність заборгованості ОСОБА_1 за цим кредитним договором, в тому числі відсутність доказів про надіслання кредитором письмової вимоги боржнику про усунення порушень, суд першої інстанції вірно задоволив вимоги та визнав виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновків суду про відсутність доказів безспірності заборгованості, вказаної у виконавчому написі, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з наступних міркувань.

По-перше, виконавчий напис вчинено для погашення заборгованості заукладеним 06 серпня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору № 46/АК-00105.08.2., який не є нотаріально посвідченою угодою, а відтак не відноситься до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1172 від 29 червня 1999 року.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що постановою КМ України № 662 від 26 листопада 2014 року до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів були внесені зміни, які передбачали можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, укладеного у простій письмовій формі, проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року відповідні пункти 1 та 2 постанови КМ України № 662 від 26 листопада 2014 року визнано нечинними і скасовано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 зазначено, що оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса(п.83), а порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, а саме вчинення на підставі кредитного договору, який нотаріально не посвідчений, є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (п.п.92-95).

Аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, де суд зазначив: «оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника».

По-друге, апеляційним судом встановлено, що виконавчим написом запропоновано звернути стягнення на предмет застави для задоволення вимог стягувача у розмірі заборгованості 64358,42 грн., яка включає пеню (1,6 %) за період із 03 квітня 2019 року по 13 березня 2020 року у розмірі 49583,39 грн. та 3 % річних за період із 03 квітня 2017 року по 13 березня 2020 року у розмірі 14775,03 грн.

Згідно кредитного договору № 46/АК-00105.08.2., укладеного 06 серпня 2008 року між

- 7 -

ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 , строк його дії закінчився 06 серпня 2015 року.

Відповідно до положень ст.ст.546, 549, 550, 551 ЦК України пеня за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору.

Тобто, право банку нараховувати пеню за кредитом припинилося зі спливом 06 серпня 2015 року строку кредитування, а нарахування пені поза межами строку дії договору (строку кредитування) суперечить закону.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року усправі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Отже, пеня має бути визначена (нарахована) кредитором ТОВ «Вердикт капітал» на момент закінчення строку дії договору 06 серпня 2015 року, а нарахування пені у розмірі 49583,39 грн. за період із 03 квітня 2019 року по 13 березня 2020 року, тобто поза межами строку дії кредитного договору, свідчить про її безпідставність і як наслідок оспорюваність такого нарахування, що у свою чергу спростовує доводи про безспірність боргу.

Щодо нарахування відповідачем 3 % річних за період із 03 квітня 2017 року по 13 березня 2020 року у розмірі 14775,03 грн., то дане нарахування також не є безспірним, оскільки у виконавчому написі відсутні будь-які згадування про розмір боргу, на який нараховані 3 % річних. При цьому апеляційний суд звертає увагу, що позов ТОВ «Вердикт Капітал» (правонаступника ПАТ «Родовід Банк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором № 46/АК-00105.08.2 від 06 серпня 2008 року до цього часу не вирішений і борг за кредитним договором не визначений, що у свою чергу виключає безспірність боргу при нарахуванні 3 % річних, бо сама сума боргу за кредитом не визначена.

При цьому, сплата 3 % річних передбачена ст.625 ЦК України і доказів, що це таке нарахування передбачено кредитним договором відповідачем не надано, а відтак дана заборгованість є спірною.

Згідно ст.2 Закону України «Про нотаріат» правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України.

Згідно ч.1 ст.5, п.1 ст.49 цього Закону нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії якщо її вчинення суперечить законодавству України.

Тобто, закон чітко покладає на нотаріуса обов`язок дотримуватися вимог закону при вчиненні нотаріальних дій, проте, приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, на наведене уваги не звернув та не врахував, хоча закон покладає на нього такий обов`язок.

Окрім того, відхиляючи дані доводи про безспірність боргу, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в матерілах справи відсутні відомості про реєстрацію ТОВ «Вердикт Капітал» в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяженняу вигляді автомобіля.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц зазначено: «частинами 1 та 3 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-ІV встановлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження

- 8 -

здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується із ч.1 ст.27 Закону № 1255-ІV , згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. Закон № 1255-IVпов`язує можливість звернення стягнення на предмет застави не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й встановлює відповідний строк для такого виконання - протягом 30 днів, та пов`язує початок спливу вказаного строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави. Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Відсутність у Законі «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255-ІV щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту такої реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його не скасовано виданим пізніше загальним актом.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом того факту, що для вчинення виконавчого напису існували підстави, передбачені ст.ст.87, 88 Закону України «Про заставу» та ст.ст.572,589 ЦК України, які регулюють заставу, необгрунтовані, оскільки при зверненні стягнення на заставлене майно в будь-якому випадку необхідно визначити безспірність боргу за кредитним договором. Спірність боргу тягне наявність підстав для відмови у вчиненні виконавчого напису, або визнання вже вчиненого виконавчого напису таким, що не підлягає до задоволення.

Це ж стосується посилань у скарзі на те, що оскільки зобов`язання не виконане і борг не повернутий то є можливітсь нарахування позивачу процентів на підставі ст.625 ЦК України, оскільки в такому випадку спочатку необхідно визначити борг, а вже потім здійснювати нарахування за ст.625 ЦК України, чого у справі не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд здійснив хибні висновки та не взяв до уваги, що договір про відступлення прав вимоги на користь ТОВ «Вердикт Капітал» з додатками, де визначено розмір боргу на момент відступлення прав вимоги, є належними і допустимими доказами безспірності боргу, не є нікчемними і не визнані недійсним, а тому діє його презумпція правомірності безпідставні.

Відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним з позивачем, як

- 9 -

юридично значимий факт, свідчить лише про заміну первісного кредитора позивача - ПАТ «Родовід Банк» на його правонаступника - ТОВ «Вердикт Капітал». А вказаний у документах, виготовлених первісним кредитором ПАТ «Родовід Банк» розмір боргу позивача є лише внутрішнім документом банку, необхідним для укладення договору, і може свідчити про безспірність боргу лише за умови його визнання позивачем, чого в даній справі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом практики ВГСУ та ВССУ безпідставні та суперечать ч.4 ст.263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені виключно в постановах Верховного Суду.

Щодо неврахування постанов Верховного Суду України у постановах від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15, та у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц, від 04 квітня 2018 року у справі № 357/12292/16-ц та інших, то такі посилання не є релевантними, оскільки у всіх без виключення справах, встановлені інші фактичні обставини.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Так, наприклад постановаВерховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17, згадана вище і спростовує доводи відповідача, оскільки Верховний Суд України вказав, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Постанова Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 ухвалена у справі, де предметом спору є стягнення боргу за кредитним договором і в який Верхоівний Суд зробив висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, що також спростовує доводи скаржника про безспірнійсть заборгованості.

Решта доводів апеляційної скарги носять загальний характер і не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, зогляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої

- 10 -

суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 23 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: