Провадження № 22-ц/824/2343/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення невиплаченої заробітної плати за виконану роботу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що Наказом № 49 від 22.12.2014 його прийнято на посаду 0,25 ставки наукового співробітника за сумісництвом відділу історії зарубіжної філософії Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України на місяць для виконання планової теми.

Вказує, що для цього його було допущено до роботи з 23.01.2015, без укладення трудового договору.

Наказом Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 27 від 10.05.2019 його звільнено з 0,25 ставки за сумісництвом за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначає,що відповідачем йому надіслано телеграму 07.05.2019 з вимогою надати пояснення до 08.05.2019 проте, не чекаючи пояснень, відповідач наказом від 10.05.2019 звільнив його з роботи з 07.05.2019.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати наказ Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 27 від 10.05.2019 про його звільнення незаконним; поновити його на посаді 0,25 ставки наукового співробітника за сумісництвом відділу історії зарубіжної філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України; стягнути з відповідача на його користь за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі суму розрахунку на дату прийняття рішення; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за виконану роботу в сумі 2312,01 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року позов задоволено.

Визнано наказ Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 27 від 10.05.2019 про звільнення ОСОБА_1 незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді 0,25 ставки наукового співробітника за сумісництвом відділу історії зарубіжної філософії Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України.

Стягнуто з Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 56 117 ,75 грн., заробітну плату за виконану роботу в розмірі 2 312,01 грн. та судові витрати в розмірі 2 551,49 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 листопада 2021 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись із цим заочним рішенням, представник Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати, та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом було порушено порядок ухвалення заочного рішення, позаяк матеріали справи не містять відомостей щодо належного повідомлення відповідача про судове засідання призначене на 13 липня 2021 року, до того ж в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, тому вказані процесуальні порушення є підставою для скасування заочного рішення.

Вказував, що місцевий суд неправильно встановив, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір на один місяць, позаяк позивач був зарахований на посаду наукового співробітника за сумісництвом наказом №49, в якому чітко встановлено робочий час позивача, всього 10 годин на тиждень і позивач не заперечує факту відсутності його на робочому місці.

Вказував також, що посилання позивача на те, що він мав право працювати дистанційно, оскільки це передбачено Правилами внутрішнього трудового розпорядку, суперечить матеріалам справи, адже жодного рішення щодо такого робочого часу відносно позивача Вченою Радою Інституту не приймалося.

Зазначав також, що місцевий суд дійшов неправильного висновку, що позивача звільнено без врахування його пояснень, адже позивач отримав телеграму з вимогою надати пояснення до 08 травня 2019 року, а наказ про звільнення був виданий 10 травня 2019 року, до того ж на актах про відсутність позивача на робочому місці наявні письмові пояснення Шевченка, а також не враховано місцевим судом того факту, що позивач є членом профспілки іншого роботодавця, та не є членом їх профспілки, а тому відповідач не мав обов`язку звертатися до іншої профспілки за погодженням на його звільнення. Вказував також на неправильний розрахунок місцевим судом заробітної плати позивача.

Від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконував наукову роботу протягом 4-х років без укладення трудового договору і чітко визначених умов праці, на нього поширюються положення Правил внутрішнього трудового розпорядку щодо дистанційної роботи наукових працівників. Також, суд вважав, що робочий день ОСОБА_1 становить всього 2 години, а прогулом вважається відсутність на роботі більше 3 годин та, що відповідача було звільнено позивача без його пояснень, та без погодження з органом профспілки.

Однак колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1, 2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вбачається із матеріалів справи, Інститут філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи доказів отримання Інститутом судової повістки про розгляд справи на 13 липня 2021 року за адресою його місцезнаходження. А відтак, судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення було порушено норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що, відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 49 від 22.12.2014 ОСОБА_1 було прийнято на посаду 0,25 ставки наукового співробітника за сумісництвом відділу історії зарубіжної філософії Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України на місяць для виконання планової теми відділу з 22.12.2014 з посадовим окладом 715 грн і доплатою 15% за науковий ступінь - 107 грн на місяць. В зазначеному наказі встановлено, режим роботи протягом тижня: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця з 16 по 18 год. щоденно (а.с.6 т.1).

Відповідно до наказу Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України № 27 від 10.05.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади наукового співробітника відділу історії зарубіжної філософії за сумісництвом з 07.05.2019 (останній день фактичного виконання трудових обов`язків) у зв`язку з прогулом 02.05.2019, 03.05.2019, 06.05.2019, 18.04.2019, 17.04.2019, 15.04.2019, 12.04.2019, 11.04.2019 без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.7 т.1). В наказі зазначено підставу звільнення:

- табель обліку робочого часу ОСОБА_1 (а.с.74,75 т.1);

- акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 02.05.2019, 03.05.2019, 06.05.2019, 18.04.2019, 17.04.2019, 15.04.2019, 12.04.2019, 12.04.2019, 11.04.2019 (а.с.64-71 т.1);

- службові записки ОСОБА_2 , зав. відділом історії зарубіжної філософії щодо відсутності на робочому місці ОСОБА_1 (а.с.72,73 т.1);

- телеграма ОСОБА_1 щодо дачі пояснень відсутності на роботі 02.05.2019, 03.05.2019, 06.05.2019, 18.04.2019, 17.04.2019, 15.04.2019, 12.04.2019, 12.04.2019, 11.04.2019 (а.с. 76 т.1);

- акт про відсутність письмових пояснень ОСОБА_1 на телеграму щодо відсутності на роботі 02.05.2019, 03.05.2019, 06.05.2019, 18.04.2019, 17.04.2019, 15.04.2019, 12.04.2019, 12.04.2019, 11.04.2019 (а.с.77 т.1);

- довідка про те, що ОСОБА_1 не є членом профкому (а.с.82 т.1).

Відповідачем позивачу було надіслано телеграму 07 травня 2019 року з вимогою надати пояснення до 08 травня 2019 року щодо відсутності на роботі в такі дні: 01, 02, 05, 08, 09, 11, 12, 15, 17, 18 квітня 2019 і 02, 03, 06 травня 2019, яка отримана позивачем 08 травня 2019 року (а.с. 9, 76 т.1).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до вимог статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року тягар доведення законності звільнення, наявності підстав для звільнення та дотримання процедури звільнення лежить саме на роботодавцеві, а працівник у свою чергу повинен довести відсутність прогулу, а при наявності прогулу - на нього покладається обов`язок довести належними і допустимими доказами поважні причини такого прогулу (відсутності на робочому місці понад визначені законом строки).

Наказ про прийняття позивача на роботу ним не оспорювався та є дійсний, а отже на підставі нього між сторонами виникли трудові правовідносини на умовах, врегульованих КЗпП і зазначених у цьому наказі.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 зроблено висновок, що «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегією суддів встановлено, що позивач не заперечує факт його відсутність на робочому місці на території Інституту, однак, з огляду на письмові пояснення викладені на актах про його відсутність, згідно яких він не погоджується з актами та вказує, що був присутнім на робочому місці відповідно умов трудового режиму, він вважає, що мав право у ці дні працювати дистанційно.

Згідно п. 5.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників інституту філософії ім. Г.С. Скороводи НАН України передбачено, що співробітники Інституту, які мають статус наукових працівників і займаються творчою працею за рішенням Вченої ради Інституту можуть працювати дистанційно, для них встановлено такий графік роботи: понеділок, середа, четвер - робота в наукових бібліотеках міста; вівторок, п`ятниця - робота в Інституті.

Пункт 3.2. Правил внутрішнього трудового розпорядку регламентує, що для виконання довгострокової роботи поза Інститутом, в бібліотеках, архівах, інформаційних центрах м. Києва, організаціях, підприємствах та інших місцях з метою збору і обробки соціологічної інформації оформляється у встановленому в Інституті порядку спеціальний дозвіл. При виконанні короткострокового службового доручення поза Інститутом протягом робочого дня в книзі реєстрації має бути зроблений відповідний запис із вказівкою місцезнаходження працівника, прізвища керівника, що дав доручення.

Позивач зазначає, що 01.04.2019, 08.04.2019, 11.04.2019, 15.04.2019, 17.04.2019, 18.04.2019, 02.05.2019, 06.05.2019 - це дні, коли він працював в наукових бібліотеках. В інші дні 02.04.2019, 05.04.2019, 09.04.2019, 12.04.2019, 03.05.2019 він перебував на роботі. 01.04.2019 він перебував на робочому місці, а не в бібліотеці, бо потребував гнучкого графіку роботи, беручи участь в навчальному процесі, що підтверджується журналом обліку робочого часу.

Однак, позивачем не надано суду доказів того, що йому надавалося право працювати дистанційно, та встановлювався відповідний графік роботи, а з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу про його прийняття на роботу, позивачу було встановлено режим роботи протягом тижня: понеділок, вівторок, середа, четвер, п`ятниця з 16 по 18 год. щоденно.

З огляду на викладене, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що з 23.01.2015 року по дату звільнення позивача допущено до роботи без укладення трудового договору і визначення режиму роботи, а тому, на позивача поширюється режим роботи, затверджений Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

За положеннями п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 7.3. Правил внутрішнього трудового розпорядку дисциплінарні стягнення у вигляді звільнення працівника за: 4) прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз`яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З огляду на викладене, висновок місцевого суду про те, що оскільки робочий день ОСОБА_1 становить 2 години, а прогулом вважається - відсутність на роботі більше 3 годин, то звільнення його за прогул було незаконним, не є обґрунтованим, позаяк за законом відсутність на робочому місці без поважних причин протягом всього робочого дня також вважається прогулом, а тому колегія суддів вважає, що у роботодавця були наявні правові підстави для звільнення позивача за відсутність на робочому місці протягом усього робочого дня.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачу було надіслано телеграму 07 травня 2019 року з вимогою надати пояснення до 08 травня 2019 року щодо відсутності на роботі в такі дні: 01, 02, 05, 08, 09, 11, 12, 15, 17, 18 квітня 2019 і 02, 03, 06 травня 2019, яка отримана позивачем 08 травня 2019 року, та складено акт від 08 травня 2019 року про те, що від ОСОБА_1 письмових пояснень не надходило (а.с.76-77 т. 1). Разом з тим, наказ про звільнення №27 було видано Інститутом 10 травня 2019 року, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що відповідач звільнив позивача не чекаючи пояснень останнього, не відповідає обставинам справи.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач порушив порядок звільнення працівника з ініціативи роботодавця, оскільки за дозволом про розірвання трудового договору до первинної профспілкової організації не звертався, згоди на звільнення ОСОБА_1 виборний орган профспілки не давав, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є членом Первинної профспілкової організації співробітників Національного медичного університету О.О. Богомольця, що підтверджується довідкою № 120/18-89 від 19.06.2019, підписаною Головою профкому співробітників НМУ ім. О.О. Богомольця М.М. Лук`янець, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Первинній профспілковій організації співробітників Національного медичного університету О.О. Богомольця (а.с. 8 т.1).

Однак, згідно довідки Профкому Інституту філософії імені Г.С. Сковороди Національної академії наук України позивач не подавав заяви про вступ до первинної профспілкової організації Інституту та не є її членом (а.с.28, 207 т.1), а відтак за законом відповідач не мав обов`язку звертатися за погодженням до іншого профспілкового органу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а також, при розгляді даної справи місцевим судом було допущено неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, а відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інституту філософії ім. Г.С. Сковороди Національної академії наук України задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: