Справа № 462/7561/21 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/1645/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Кравчука Петра Івановича на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в складі судді Мруць І.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном,-

встановив:

У жовтні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном.

Вимоги обгрунтовані тим, що разом із відповідачкою має на праві спільної часткової власності будинок на АДРЕСА_1 . Відповідачка без її згоди здійснила самочинне будівництво, яке полягає у надбудові другого поверху над частиною будинку, зокрема на суміжній стіні, що, на її думку, впливає на несучу здатність стіни і перекриття, а також унеможливлює реконструкцію іншої частини будинку, розширено частину будинку на земельну ділянку зі сторони в`їзду на подвір`я, що майже вдвічі звузило ширину заїзду, а також зі сторони вулиці, чим повністю перекрито доступ до частини подвір`я.

Такі дії відповідачки створюють позивачці перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою, які полягають в неможливості заїзду автомобілем, відсутності будь якого доступу до частини земельної ділянки зі сторони вулиці. Вважає, що збільшивши площу будинку, відповідачка зменшила тим самим розмір прибудинкової території, а вчинення самочинного будівництва другого поверху без будь яких дозвільних документів створює небезпеку обвалу будинку. Неодноразово зверталася до житлово-експлуатаційних організацій та органів місцевого самоврядування зі скаргами на самочинне будівництво відповідача. Звертаючись до суду з позовом позивачка посилається не те, що відповідачка розпочала будівельні роботи з метою перебудови та прибудови житлових приміщень, тобто здійснює реконструкцію частини житлового будинку, при цьому, не повідомила та не погоджувала з позивачем початок будівництва.

Просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , зобов`язавши відповідача ОСОБА_3 знести за свій рахунок самовільно здійснені надбудову і прибудову до житлового будинку, позначеного на технічному паспорті під літ. А-1, з приведенням будинку і земельної ділянки до попереднього стану.

Оскаржуваним заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка в особі адвоката Кравчука П.І., вважає, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, оскільки висновки суду не відповідають матеріалам справи, а також судом неправильно застосовано норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що відповідачка без годи позивачки здійснила самочинне будівництво, яке полягає у надбудові другого поверху над частиною будинку, зокрема на суміжній стіні, розширено частину будинку на земельну ділянку зі сторони в`їзду на подвір`я, що майже вдвічі звузило ширину заїзду, а також зі сторони вулиці, чим повністю перекрито доступ до частини подвір`я.

Таке будівництво створює позивачці перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою, зменшено розмір прибудинкової території, а сама надбудова створює небезпеку обвалу будинку.

Покликаючись на неодноразові звернення ОСОБА_2 у відповідні органи, а також відповіді на такі звернення, просить врахувати, що існують підстави вважати, що роботи зі спорудження відповідачкою надбудови та прибудови є самочинними.

При цьому, листування з органами місцевого самоврядування та відповідними комунальними підприємствами спростовує висновок місцевого суду про те, що у даній справі не було використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення відповідачки до відповідальності.

Також зазначає, що реалізація права позивачки на усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою не може бути поставлена у залежність від виконання пункту 1 частини 7 ст. 376 ЦК України.

Окремо звертає увагу на те, що порушення прав позивачки є триваючими, відтак остання може вимагати відновлення свого права у будь який час без обмеження строком.

Вважає, що відсутність згоди співвласника будинку на його реконструкцію вже само по собі є достатньою підставою для задоволення позову.

Покликаючись на судову практику та у зв`язку з відсутністю іншої можливості запобігти порушенню прав співвласника будинку, задоволення позовних вимог буде ефективним способом захисту позивачки та відновленням становища, яке існувало до порушення.

Просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови

Суд не взяв до уваги доводи представника позивачки про те, що проведена відповідачкою добудова унеможливлює реконструкцію другої частини будинку, оскільки такі не підтверджені належними доказами, зокрема, клопотань, щодо призначення судових експертиз у справі, позивачка не подавала.

Крім цього, позивачкою не надано належних доказів на підтвердження тих обставин, на які вона посилається у позовній заяві, зокрема, впливу будівництва на несучу здатність стіни і перекриття, унеможливлення реконструкції іншої частини будинку, звуження ширини заїзду, перекриття доступу до частини подвір`я, створення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою, зменшення розміру прибудинкової території, створення небезпеки обвалу будинку, а відтак порушення її права щодо користування та володіння належним їй будинком, та співмірності таких порушень із тим способом захисту, який вона обрала.

Встановлені з відповідей ЛКП «Сигнівка» та Залізничної районної адміністрації обставини щодо здійснення відповідачкою будівництва з порушенням вимог законодавства, суд не вважав підставою для задоволення вимог позивачки про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту першого частини сьомої статті 376 ЦК України.

При цьому, суд погодився із доводами представника позивачки про те, що з моменту набуття сторонами права спільної часткової власності на житловий будинок, вони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном, і за жодних підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені усіма співвласниками та про необхідність дотримання згоди співвласників будинку на здійснення реконструкції будівель.

Разом з цим, суд зазначив, що матеріали справи містять суперечливі дані щодо будівництва за адресою АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 протягом 2007-2014 років самочинно здійснено реконструкцію належної їй частини будинку без належно оформлених документів, при цьому у цей час співвласником будинку була попердній власник ОСОБА_4 , однак з інших актів встановлено, що будівельні роботи розпочато у 2019 році, самочинне будівництво виявлено 11.11.2020, що також суперечить поясненням свідка ОСОБА_5 , яка повідомила суд про те, що протягом приблизно 4-5 років, які вона проживає у частині будинку, яка належить її матері, відповідачкою будівництво там не ведеться.

Більше того, ОСОБА_4 , яка до 2014 року була власником 21/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , не зверталася до суду із позовом щодо знесення самочинного будівництва з підстав ненадання нею згоди на проведення такого будівництва.

Враховуваши зазначене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними доказами порушення відповідачкою її прав, тому відсутні підстави для застосування висновків, викладених Верховним Судом у постановах у справах №310/4387/17 від 07.07.2021 та №521/8532/16 від 07.07.2021, на які посилається представник позивачки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності 21/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 17-19).

Згідно із копією технічного паспорта на жилий будинок індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_1 від 24.03.2000 будинок складається з двох житлових кімнат та двох кухонь. Загальна площа будинку 61.5 кв.м., житлова площа 34,2 кв.м. До будинку відносяться: сарай-Д, гараж-Б, огорожі №№1,2, ворота №3, замощення І, ІІ (а.с.12-15).

Відповідно до реєстраційного посвідчення від 22.08.2002 про реєстрацію будинку по АДРЕСА_1 спадкодавцю ОСОБА_4 належала частина 21/50 цього будинку на підставі мирової угоди, затвердженої рішенням Залізничного районного народного суду м. Львова від 17.01.1990 (а.с. 16)

Інші 29/50 частин будинку належать ОСОБА_3 , тобто частка відповідачки є дещо більшою.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Таким чином, з моменту набуття сторонами права спільної часткової власності на житловий будинок, вони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуватися спільним майном.

З матеріалів справи встановлено, що між попередньою співвласницею будинку ОСОБА_4 та відповідачкою існували відповідні судові спори, зокрема рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01.07.2008, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 задоволено, зобов`язано ОСОБА_3 забезпечити ОСОБА_4 вільний доступ до каналізаційного колодязя, який розташований по АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат (а.с. 20).

При цьому, згідно копій листів ЛКП «Сигнівка» від 28.04.2007, 15.11.2007, копії листа Залізничної районної адміністрації від 13.11.2007, які були надіслані ОСОБА_4 , відповідачку ОСОБА_3 , яка проживає за адресою АДРЕСА_2 за самовільне будівництво притягнуто до адміністративної відповідальності, зобов`язано у місячний термін подати документи на МВК району і вручено їй письмове попередження про призупинення самовільного будівництва. На час надання відповіді будівництво призупинено (а.с. 21-23).

Тобто, покійна ОСОБА_4 зверталася у відповідні органи з приводу самочинного будівництва ОСОБА_3 .

Виходячи із змісту відповіді Залізничної районної адміністрації №32/1194-02 від 02.04.2008, міжвідомчою комісією при адміністрації розглянуто представлені ЛКП «Сигнівка» документи ОСОБА_3 та зобов`язано представити заявузгоду співвласників будинку щодо самочинно здійсненого нею будівництва на території будинковолодіння, роз`яснено ОСОБА_4 її право звернутися до суду за захистом свого права (а.с. 24).

Поряд з цим, у матеріалах справи дійсно відсутні, а судом не встановлені докази про те, що у відповідний час на розгляді у суді перебував спір щодо самочинного будівництва чи демонтажу відповідачкою такого.

В свою чергу, згідно із копією відповіді ЛКП «Сигнівка» № 2/1228 від 13.11.2020, за самочинно здійснено прибудову на гр. ОСОБА_3 складено акт-попередження і передано в юридичний відділ Залізничної районної адміністрації (а.с. 25).

Відповідно до листа Залізничної районної адміністрації № 32-вих-100046 від 17.12.2020, при вивченні матеріалів справи та обстеженні будинковолодіння на АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_3 за період 2007-2014 років самочинно здійснено реконструкцію належної їй частини будинку без належно оформлених документів. На цей час співвласником будинку була ОСОБА_4 . На час обстеження нового самочинного будівництва не виявлено (а.с. 26).

15.03.2022 Залізнична районна адміністрація ЛМР на виконання ухвали суду надіслала копію акту-попередження, складеного ЛКП «Сигнівка» Залізничної районної адміністрації від 11.11.2020, виходячи з якого таке видане ОСОБА_3 , про те, що вона самочинно здійснила прибудову до існуючого будинку розміром 7.0*1.0 м і 4.0*2.5 м., в результаті встановлено порушення ст. 96 КУпАП (а.с. 71).

Листами № 4-32-37257 від 19.11.2020 Залізнична районна адміністрація повідомила в.о. начальника інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м.Львові про факт здійснення самочинного будівництва (прибудова до будинку) за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 , а Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові сформовано лист №4-0006-10064 від 27.11.2020 про те, що станом на день складання відповіді Інспекція позбавлена можливості для проведення позапланової перевірки на об`єкті будівництва (а.с. 68-70).

Таким чином, факт здійснення відповідачкою ОСОБА_3 самочинного будівництва за адресою АДРЕСА_1 згідно наявних матеріалів справи та встановлених судом обставин, є беззаперечним.

При цьому, колегія суддів погоджується з тим, що аргументи, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, містять суперечливі дані щодо спірного будівництва з врахуванням, зокрема показів свідка ОСОБА_5 , яка повідомила, що протягом останніх 4-5 років, які вона проживає у належній її матері частині будинку на АДРЕСА_1 , відповідачкою будівництво не ведеться.

Колегія суддів виходить з того, що спеціальною матеріально-правовою нормою, що міститься в частині першій ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визнано самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Для з`ясування цих фактів суд має визначити суб`єктний склад спірних правовідносин, тобто встановити коло осіб, які є власниками або користувачами суміжних земельних ділянок чи співвласниками або співкористувачами земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво та наявність чи відсутність їх обґрунтованих заперечень щодо самочинного будівництва, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У цьому контексті колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що до 2014 року власником 21/50 частки житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 , однак не зверталася до суду із позовом щодо знесення самочинного будівництва з підстав, зокрема ненадання нею згоди на проведення такого будівництва.

В свою чергу, у матеріалах справи відсутні будь які докази впливу здійсненого відповідачкою будівництва на несучу здатність стіни і перекриття, унеможливлення реконструкції іншої частини будинку, звуження ширини заїзду, перекриття доступу до частини подвір`я, створення перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою, зменшення розміру прибудинкової території, створення небезпеки обвалу будинку.

Більше того, позивачкою жодним чином не доведено, що проведена відповідачкою добудова унеможливлює реконструкцію другої частини будинку.

Відсутні у матеріалах справи і приписи про демонтаж відповідачкою самочинних добудов.

З роз`яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 22 своєї постанови від 30.03.2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" слідує, що під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Разом з цим, знесення самочинного об`єкта нерухомості, відповідно до статті 376 ЦК України, є дійсно крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

У цьому контексті, колегія суддів також звертає увагу на відсутність у матеріалах справи експертних висновків з приводу того, чи є технічна можливість виконати перебудову, чи відмовляється від її виконання відповідачка, чи існує технічна можливість демонтажу без нанесення шкоди будівлі, відповідно діючим будівельним санітарним та протипожежним нормам.

Відповідно до ст.ст. 12, 76, 77 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування істотного порушення будівельних норм і правил, покладається на позивача, однак ОСОБА_2 за відсутності претензій зі сторони відповідних органів державної влади або органу місцевого самоврядування,не надала суду жодного доказу існування такого порушення при здійсненні відповідачкою добудови до належної їй частини будинку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що належних доказів співмірності порушених права позивачки щодо користування та володіння належним їй будинком із способом захисту, який вона обрала, остання не надала, що свідчить про те, що позовні вимоги є недоведеними.

При цьому, встановлені з відповідей ЛКП «Сигнівка» та Залізничної районної адміністрації лише обставини щодо здійснення відповідачкою самочинного будівництва, не можуть бути безумовною підставою для задоволення вимог позивачки про знесення такого.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кравчука Петра Івановича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк