Дата документу 22.11.2022 Справа № 337/5594/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/5594/21 Головуючий у 1 інстанції: Бредун Д.С.
Провадження № 22-ц/807/1971/22 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересовані особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», стягувачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, яку протягом розгляду справи уточнив, на дії державного виконавця Хортицького відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), заінтересовані особи: АТ «Райффайзен Банк Аваль», стягувачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В обґрунтування вимог зазначив, що на виконанні Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження № 56527230 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 201859,22 грн.

Примусове стягнення суми здійснювалося за місцем відбуття покарання, а у подальшому, за місцем роботи та державним виконавцем Хортицького ВДВС Васіним П.В. було накладено арешт на зарплатний рахунок, на який йому перераховується заробітна плата.

Про арешт йому стало відомо 21 вересня 2021 року, будь-якого документу щодо арешту коштів чи арешту зарплатного рахунку він не отримував, грошові кошти на картковому рахунку є виключно заробітна плата, в зв`язку з арештом коштів він обмежений у засобах до існування, що є порушенням його прав та інтересів.

Він звертався до державного виконавця з приводу зняття арешту, проте його заява була проігнорована.

На підставі зазначеного просив:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Васіна П.В. у ЗВП №56527230 щодо арешту (заблокування, обмеження) його зарплатного рахунку НОМЕР_1 у АТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- скасувати накладений арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, накладений постановою про арешт коштів боржника державного виконавця Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Васіна П.В. від 20 вересня 2021 року у ЗВП № 56527230,

Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року з виправленою опискою ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні скарги.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на надання доказів на підтвердження того, що грошові кошти на рахунку є виключно заробітною платою, відсутність інших доходів, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року N 2-рп (II)/2019).

Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами частин першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження №56527230 з примусового виконання, в тому числі, виконавчого листа №1-кп/337/18/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошової суми у розмірі 60 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди і 3000 гривень витрат правової допомоги, а всього 63 000 гривень (до цього ВП №55970956) (т.1, а.с.89-90).

20 вересня 2021 року у виконавчому провадженні ВП №55970956 державним виконавцем Хортицького ВДВС м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Біланом Д.Г. винесено постанову про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 197 725 гривень (т.2, а.с.13-14).

За інформацією АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_1 має рахунок № НОМЕР_2 , стан якого є «арештований» (т.1, а.с.5).

За приписами статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Згідно зі статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Стаття 68 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає можливість звернення стягнення на заробітну плату боржника у разі виконання рішення про стягнення періодичних платежів.

Згідно зі статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, 20 відсотків.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Частиною 2 статті 71 Закону №1404-VIII України «Про виконавче провадження» визначено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Згідно зі статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення не може бути звернено на такі виплати: вихідну допомогу, яка виплачується у разi звiльнення працiвника; компенсацiю працівникові за невикористану відпустку, крiм випадкiв, коли особа при звiльненнi одержує компенсацію за відпустку, не використану протягом кiлькох рокiв; компенсацiї працiвниковi витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу чи вiдрядженням до iнших місцевостей; польове забезпечення, надбавки до заробiтної плати, iншi кошти, якi виплачуються замiсть добових i квартирних; матерiальну допомогу особам, якi втратили право на допомогу по безробiттю; допомогу по вагiтностi та пологах; одноразову допомогу при народженнi дитини; допомогу по догляду за дитиною; допомогу особам, зайнятим доглядом трьох i бiльше дiтей вiком до 16 рокiв, по догляду за дитиною-iнвалiдом, по тимчасовiй непрацездатностi у зв`язку з доглядом за хворою дитиною; iншi допомоги на дiтей, передбаченi законодавством; допомогу на лiкування; допомогу на поховання; щомiсячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктiв харчування мiсцевого виробництва та особистого пiдсобного господарства громадян, якi проживають на територiї радiоактивного забруднення; дотацiї на обіди, придбання путiвок до санаторiїв i будинкiв вiдпочинку за рахунок фонду споживання.

Отже, правильним є висновок суду про те, що виконуючи рішення суду, виконавець має право накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому, саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження коштів на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі №756/1927/15-ц.

Статтею 24 Закону «Про оплату праці» визначено, що виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Крім того, кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Кошти після зарахування на рахунок клієнта втрачають свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат, заробітної плати тощо), набувають статусу вкладу і відповідно є власністю (майном) клієнта банку.

Матеріалами справи підтверджено, що державним виконавцем була винесена постанова про арешт коштів боржника ОСОБА_1 зокрема у зв`язку із наявністю вироку суду у кримінальному провадженні щодо стягнення з ОСОБА_1 загальної суми 197 725,00 гривень), а також інших судових рішень (зведене виконавче провадження №56527230).

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом.

Судом першої інстанції встановлено, що державний виконавець у постанові про арешт коштів боржника визначив банківським установам порядок її виконання, зазначивши про неможливість накладення арешту на кошти, які знаходяться на рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Постанова державного виконавця про арешт коштів боржника від 20 вересня 2021 року у виконавчому провадженні ВП №55970956 прийнята до виконання АТ «Райффайзен Банк Аваль», але оскільки для її виконання було недостатньо коштів на рахунку ОСОБА_1 , встановлено незнижувальний баланс 197 725,00 гривень, і станом на 14.07.2022 року доступний баланс вже дорівнював «102 450,28 гривень».

При цьому, правильним є висновок суду першої інстанції про те, жодних належних доказів (як то довідка банку) про те, що поточний рахунок боржника ОСОБА_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» віднесений до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання і звернення стягнення на кошти, які на ньому знаходяться, заборонено законом, матеріали справи не містять та скаржником не надано ані в суді першої, ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Відповідної інформації Банк державному виконавцю не направляв.

До того ж, заробітна плата боржника відповідно до норм діючого законодавства є одним із видів доходів, на який можливо звернути стягнення. До переліку виплат, на які стягнення не звертається (ст. 73 Закону України «Про виконавче провадження»), заробітна плата не включена.

Одночасно слід звернути увагу, що наявність у виконавчому провадженні звітів підприємства, установи, організації, фізичної особи - підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати, про нарахування доходів та розмір утримань з цього доходу на погашення боргу надає можливість виконавцю здійснювати не тільки контроль за правильністю такого утримання, а й можливість визначення розмір коштів, які складають дохід боржника, з якого здійснення стягнення неможливе.

У постанові від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою (стипендією, пенсією тощо) боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів, на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.

Як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду боржник ОСОБА_1 , із заявою з наданням ним відповідних документів до державного виконавця він не звертався.

Отже, враховуючи, що державний виконавець правомірно виніс постанову про накладання арешту на кошти боржника ОСОБА_1 на рахунках в банківських установах, підстав для зняття цього арешту у державного виконавця не було, оскільки документального підтвердження того, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти на ньому заборонено законом, державний виконавець від Банку чи інших осіб не отримував, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що скаржником були надані належні докази на підтвердження того, що рахунок НОМЕР_1 , відкритий у АТ «Райффайзен Банк Аваль», на ім`я ОСОБА_1 віднесений до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, ОСОБА_1 не зазначає, якими саме доказами наявними у справі, підтверджуються вказані обставини, та не доводить обставин звернення до державного виконавця із відповідною заявою.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: М.С. Гончар

І.В. Кочеткова