ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6937/22 Справа № 205/4806/21 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» в особі директора Мошука В.А. про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання надати екземпляр проекту договору про надання послуг з технічного обслуговування ліфтів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» в особі директора Мошука В.А. про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання надати екземпляр проекту договору про надання послуг з технічного обслуговування ліфтів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» утворилося 02 листопада 2017 року, основним видом економічної діяльності якого є інші будівельно-монтажні роботи, а також будівельно-монтажні роботи, виробництво залізничних локомотивів і рухомого складу, загальне прибирання будівель, інша діяльність по прибиранню будівель і промислових об`єктів. Засновником відповідача є ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Ліфтреммонтаж Дніпро», до листопада 2017 року відповідач відносився до комунальних підприємств і на нього розповсюджувалась дія Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 09 листопада 2017 року, проте після набрання чинності змін до зазначеного Закону з 09 листопада 2017 року відповідач не відноситься до комунальних підприємств. Зазначає, що він разом із сім`єю проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , і вони згодні оплачувати послуги з технічного обслуговування ліфтів, однак йому не зрозуміло, чому плату за користування ліфтом нараховують в залежності від площі квартири, оскільки ліфтом користуються люди. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року відношення між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних принципах. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону позивач, як споживач, зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем (відповідачем) на основі типового договору, а відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 зазначеного Закону відповідач зобов`язаний підготувати і укласти із споживачем (позивачем) договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовою угодою. Зазначає, що відповідач у порушення вимог ЦК України до цього часу не відповів на пропозицію однієї сторони укласти договір, тим більше повне і безумовне. Тобто, договір на технічне обслуговування ліфта до цього часу не укладений з провини відповідача, який порушує вимоги законодавства. Всі його звернення з проханням вислати йому повторно проект договору на технічне обслуговування ліфта відповідач проігнорував. Тобто, відповідач не підтвердив належним чином факт відправки йому проекту договору на технічне обслуговування ліфта і його отримання, тим самим продемонстрував наполегливе небажання на законній підставі надавати свої послуги і отримувати за це гроші. Відповідач не зазначає у квитанціях договір, і не може це зробити, так як договору немає, що також робить, так звані його «Квитанції» - недійсними. У зв`язку з відсутністю договору на технічне обслуговування ліфтів він згідно із ст. ст. 20, 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» як споживач не має можливості отримувати необхідну інформацію про перелік послуг відповідача, їх вартість, загальну суму місячного платежу з урахуванням пільг, структури ціни/тарифу, порядку надання послуги, їх якість; отримувати вчасно і відповідної якості послуги згідно законодавству і умовам договору. Проте, відповідач фактично, не надаючи в повному об`ємі і належної якості, не контрольовану послугу пред`являє йому нічим не обґрунтовані рахунки, наполягає на їх оплаті, практично нічого при цьому не роблячи для укладання з ним договору.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виявилась в умисному ухиленні від укладання договору з ним на технічне обслуговування ліфтів; зобов`язати відповідача в 10-ти денний термін надати йому 2-а екземпляри проекту договору про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів у паперовій формі для ознайомлення і можливого підписання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов`язання особи до можливого укладення відповідного договору, а ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою саме щодо можливого укладення договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що не маючи договору з відповідачем, останній відкрив на нього особовий рахунок, протиправно нарахував йому абонплату, тим самим створює заборгованість і вимагає її погасити.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з не вірно обраного позивачем способу захисту права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 березня 2007 року виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної часткової власності належить ОСОБА_1 , та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

Встановлено, що ОСОБА_1 у період з 2017 року до моменту звернення до суду неодноразово звертався до відповідача із вимогою щодо надсилання проекту договору про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів, та відповідно щодо укладання двостороннього договору.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до ст. 15, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність, яка відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Часиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

В позовній заяві позивач не зазначає, яке саме особисте немайнове або майнове право та інтерес у нього порушено дією чи бездіяльністю відповідача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, вирішуючи питання, чи є належним обраний позивачем спосіб захисту, суд констатує той факт, що обраний ним спосіб захисту не є належним та ефективним способом захисту його порушеного права, що може застосовуватися на вимогу співвласника для відновлення його порушених майнових прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Вищевказаний Закон містить визначення комунальних послуг як результату господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи.

За приписами ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Статтями 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст. ст. 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суду не надано права змінювати визначений позивачем у позові спосіб захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов`язання особи до можливого укладення відповідного договору, а ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою саме щодо можливого укладання договору.

Встановивши вказані обставини справи, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов`язків суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в разі відмови ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро - Новокодацький» чи споживача укласти договір про надання послуг по технічному обслуговуванню ліфтів, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії. Позивач у справі з такими позовними вимогами не звертався, а тому суд вірно вказав на відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта в скарзі про те, що не маючи договору з відповідачем, останній відкрив на нього особовий рахунок, протиправно нарахував йому абонплату, тим самим створює заборгованість і вимагає її погасити, - колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України не зазначено такого способу захисту, як встановлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов`язання особи до можливого укладення відповідного договору, а тому колегія вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко