КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/7355/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7637/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому враховуючи заяву про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача 1 531 189,52 грн., з яких: 1 250 750,00 грн. - основна сума заборгованості, 92 315,63 грн. - 3 % річних, 188 123,89 грн. - сума індексу інфляції за весь час прострочення; також просив стягнути і нарахувати 3 % річних від простроченої суми та суму індексу інфляції за весь час прострочення до моменту виконання рішення суду, а також судові витрати покласти на відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 грудня 2018 року позивач передав відповідачу ОСОБА_1 у борг (позику) грошові кошти в сумі 1 250 750,00 грн. Відповідач письмово зобов`язався перед позивачем повернути вказані кошти в строк до 01 лютого 2019 року. Проте, станом на момент подання позовної заяви, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти не повернув (т.1 а.с. 1-5, 52-60).

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Мацко М.А. подав письмову заяву в якій заперечував заявлені вимоги, на обґрунтування заперечень зазначив, що 13 грудня 2018 року дійсно була вчинена розписка про нібито отримання відповідачем від позивача грошей у зазначеній сумі. Поряд з цим цього ж дня була укладена розписка також від імені ОСОБА_3 про отримання в позику такої ж суми і на такий самий строк. Відповідач звертав увагу, що фактично між сторонами виникли відносини зі спільної діяльності інвестування грошових коштів в компанію NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED (London) з метою реалізації контракту від 26 жовтня 2018 року за № 26/10-2018 укладеного із SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO»(Riga, Latvia). Вказаний правочин вважав удаваним, оскільки насправді сторони мали на меті спільну діяльність відповідно до положень ч. 1 ст. 1130 ЦК України. Підтвердженням мети отриманих грошей відповідачем від позивача є листування між сторонами електронною поштою та вважав за необхідне допитати як свідка іншого позичальника - ОСОБА_3 . Проте в подальшому позивач відмовився від спільного проекту та вимагав повернення грошей. (т. 1 а.с. 172-179 т. 2 а.с. 52-53).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 250 750,00 грн. основного боргу, 92 315,63 грн. 3 % річних, 188 123,89 грн. інфляційних втрат та 11 350,00 грн. судового збору (т. 2 а.с. 84-88).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 травня 2022 року адвокат Мацко М.А., який діє від імені ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 92-136).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Апелянт звертав увагу, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не було належним чином забезпечено його право на доступ до правосуддя та не вжито заходів із всебічного, об`єктивного та незалежного розгляду справи.

Зазначав, що судом було безпідставно залишено поза увагою обставини, на які посилався відповідач та не надано можливості їх підтвердити, а саме те, що в червні 2018 року між позивачем та відповідачем було проведено перемовини щодо можливої спільної участі у створенні іноземної юридичної особи та реалізації міжнародних контрактів із подальшим отриманням дивідендів внаслідок такої діяльності. В жовтні 2019 року ОСОБА_2 було підтверджено намір спільної участі з ОСОБА_1 в такому проекті. З огляду на досягнені домовленості між сторонами та з метою реалізації спільного рішення позивачем було передано відповідачу грошові кошти у розмірі 1 250 750,00 грн., що підтверджується розпискою про отримання грошових коштів від 13 грудня 2019 року. Того ж дня було укладено ідентичну розписку від імені ОСОБА_3 , який так само отримав грошові кошти в тому ж розмірі та зобов`язувався їх повернути у строк до 01 лютого 2019 року. Єдиною відмінністю між вказаними розписками є допис ОСОБА_3 щодо обов`язку повернути грошові кошти у випадку невиконання контракту від 26 жовтня 2018 року № 26/10-2018.

Тобто незважаючи на надані розписки про отримання грошових коштів в позику фактично між сторонами виникли відносини зі спільної діяльності у інвестуванні грошових коштів в компанію NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED з метою реалізації контракту від 26 жовтня 2018 року за № 26/10-2018 укладеного із SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.». Підтвердженням мети отримання грошових коштів від ОСОБА_2 відповідачем є листування між сторонами електронною поштою, як до моменту підписання розписки, так і після з приводу питань організації ведення спільного бізнесу. Таким чином, між сторонами було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13 грудня 2018 року, який було вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору про спільну діяльність у інвестуванні грошових коштів в реалізацію контракту від 26 жовтня 2018 року № 26/10-2018, укладеного між компанією NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED та SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.».

Отже, укладений договір позики у вигляді розписки від 13 грудня 2018 року фактично не мав на меті передачу грошових коштів у борг відповідачу, а лише підтверджував майновий вклад у спільну діяльність зі сторони ОСОБА_2 , а тому підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики відсутні.

09 червня 2022 року Київським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Скотинюк Я.А., у якому остання просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін (т. 2 а.с. 147-250).

27 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, 23 червня 2022 року ухвалою Київського апеляційного суду справу призначено до розгляду (т. 2 а.с. 143-144 т. 3 а.с. 1).

05 вересня 2022 року справу перерозподілено для розгляду колегії суддів у складі суддів Левенця Б.Б., Ратнікової В.М., Борисової О.В., у зв`язку із настанням обставин, які унеможливлюють участь попереднього судді-доповідача та 26 вересня 2022 року ухвалою суду прийнято справу до свого провадження новим складом апеляційного суду (т. 3 а.с. 10, 13-14).

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Патрелюк Д.А. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Скотинюк Я.А. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Так, апелянта ОСОБА_1 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Патрелюк Д.А. під особистий підпис. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Скотинюк Я.А. Факт належного сповіщення сторін по справі підтвердили їх представники в суді про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 43, 110-112)

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги повністю суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення позивачу боргу, у зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення та стягнення суми заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦПК України.

Колегія суддів не в повній мірі погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно наявної в матеріалах справи розписки від 13 грудня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг суму коштів у розмірі 1 250 750,00 грн., що еквівалентно 39 270 євро по курсу 31,85 грн. за 1 євро, які зобов`язався повернути в строк до 01 лютого 2019 року. У розписці зазначено, що ОСОБА_1 написав розписку власноручно (т. 1 а.с. 7).

У матеріалах справи відсутні докази виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, грошові кошти позивачу не повернуті.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми.

Відповідач не заперечував, що написав вказану розписку, копія якої міститься у матеріалах справи.

При цьому, заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач зазначав, що незважаючи на підписання розписки про отримання від позивача грошових коштів в позику між сторонами фактично виникли відносини зі спільної діяльності у інвестуванні грошових коштів в компанію NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED з метою реалізації контракту від 26 жовтня 2018 року за № 26/10-2018 укладеного із SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.».

На підтвердження вказаних обставин та мети отримання грошових коштів в позику відповідачем надано до суду першої інстанції роздруківки листування між сторонами електронною поштою з приводу питань організації ведення спільного бізнесу та копію контракту № 26/10-2018 від 26 жовтня 2018 року, укладеного між NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED та SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.» (т. 1 а.с. 179-243).

Відповідач посилався на те, що між сторонами було вчинено удаваний правочин, а саме договір позики у вигляді розписки від 13 грудня 2018 року, який було вчинено для приховання іншого правочину, а саме договору про спільну діяльність у інвестуванні грошових коштів в реалізацію контракту від 26 жовтня 2018 року № 26/10-2018, укладеного між компанією NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED та SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.».

Колегія суддів перевірила такі доводи апелянта та відхилила з огляду на те, що у розписці від 13 грудня 2018 року не міститься умов про отримання відповідачем коштів в борг на виконання умов вказаного контракту. Крім того, позивач та відповідач не є сторонами контракту від 26 жовтня 2018 року за № 26/10-2018 та у ньому відсутні будь-які положення про те, що позивач має надати відповідачу певні кошти для здійснення оплати за контрактом.

Також відповідач посилався на те, що свідок ОСОБА_3 може підтвердити удаваність правочину щодо укладення договору позики від 13 грудня 2018 року.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Посилання в суді апеляційної інстанції представника ОСОБА_1 - адвоката Патрелюк Д.А. на зміну правової позиції його довірителя, зокрема, проханням апелянта про прийняття судом апеляційної інстанції відмови від визнання ОСОБА_1 в районному суді обставин підписання розписки 13 грудня 2018 року і отримання за нею грошей, як вчинених внаслідок помилки відповідача, суд апеляційної інстанції з огляду на положення ст. 367 ЦПК України визнав неспроможними і відхилив. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 брав участь в розгляді справи через повноважного представника - адвоката Мацко М.А. і визнавав факт укладення і підписання розписки від 13 грудня 2018 року, отримання за нею грошей пояснивши їх цільове призначення - інвестуванні грошових коштів в реалізацію контракту від 26 жовтня 2018 року № 26/10-2018, укладеного між компанією NEW BRAND ASSOCIATES LIMITED та SIA «GLOBAL TRADE DEVELOPMENT CO.». (т. 1 а.с. 172-179 т. 2 а.с. 52-53, 81-83 т. 3 а.с. 44).

При цьому, інших доводів і заперечень, клопотань про призначення технічної, почеркознавчої експертизи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Мацко М.А. в суді першої інстанції не зазначали і не заявляли.

Суд апеляційної інстанції за участі представників сторін по справі в судовому засіданні оглянув оригінал розписки від 13 грудня 2018 року, копія якою позивачем була долучена до позовної заяви (т. 1 а.с. 7).

Матеріалами справи не підтверджено, що відповідач виконав (повністю чи частково) або намагається виконати свій обов`язок щодо повернення коштів.

Оскільки строк повернення позики за розпискою закінчився 01 лютого 2019 року, а відповідач ОСОБА_1 свого зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позивачу борг, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача суми боргу за договором позики від 13 грудня 2018 року у сумі 1 250 750,00 грн.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

У заяві про збільшення розміру позовних вимог позивач навів розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що 3 % річних було розраховано від простроченої суми за договором 1 250 750,00 грн. за період з 02 лютого 2019 року по 18 липня 2021 року в розмірі 92 315,63 грн. та суму інфляційних втрат з 02 лютого 2019 року по 18 липня 2021 року в розмірі 188 123,89 грн. (т. 1 а.с. 52-60).

Розрахунок 3 % річних здійснювався за формулою: 1 250 750,00 грн. (сума боргу) ? 3 % ? 898 (кількість прострочених днів) : 365.

Колегія суддів перевірила наведений позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат та погодилась з ним. При цьому, відповідачем не надано до суду власного розрахунку заборгованості та не спростовано наведений розрахунок позивача.

Таким чином, колегія суддів визнала обґрунтованим висновок районного суду про стягнення з відповідача неповернутої суми боргу у розмірі 1 250 750,00 грн., 3 % річних у розмірі 92 315,63 грн. та інфляційних втрат у розмірі 188 123,89 грн.

Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача і нарахувати 3 % річних від простроченої суми та суму індексу інфляції за весь час прострочення до моменту виконання рішення суду на підставі ч. 10 ст. 265 ЦПК України.

Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Колегія суддів погодилась з висновком районного суду щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги щодо стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми та суми індексу інфляції за весь час прострочення до моменту виконання рішення суду, оскільки така вимога є передчасною, а положення ч. 10 ст. 265 ЦПК України визначають лише що може бути зазначено у рішенні суду.

Проте зробивши правильні висновки в мотивувальній частині, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 повністю, вказана помилка не може бути виправлена шляхом зміни оскаржуваного рішення, а тому рішення районного суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 лютого 2022 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 1 250 750 (один мільйон двісті п`ятдесят тисяч сімсот п`ятдесят гривень) 00 коп. основного боргу, 92 315 (дев`яносто дві тисячі триста п`ятнадцять гривень) 63 коп. 3 % річних, 188 123 (сто вісімдесят вісім тисяч сто двадцять три гривні) 89 коп. інфляційних втрат та 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят гривень) 00 коп. 00 коп. судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 17 листопада 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова