КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 758/3129/22 Головуючий у суді першої інстанції - Ковбасюк О.О.
Номер провадження № 22-ц/824/9986/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Крона», який було мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебувала у правовідносинах з ПрАТ «Страхова компанія «Крона» та з 03 вересня 2013 року виконувала повноваження голови правління, а з 13 травня 2015 року по контракту виконувала повноваження генерального директора.

Також зазначено, що з 10 листопада 2021 року по 20 січня 2022 року вона перебувала у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами. Однак, незважаючи на цю обставину, 20 грудня 2021 року наглядова рада ПрАТ «Страхова компанія «Крона» своїм рішенням припинила її повноваження як генерального директора та з 21 грудня 2021 року призначила Гербеніса Віктора тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора на період з 21 грудня 2021 року до обрання наглядовою радою генерального директора. Після цього, протягом грудня 2021 року наглядова рада ще двічі змінила наступних призначених т.в.о. генеральних директорів, призначивши 28 грудня 2021 року Нестерова Ігоря безстроково.

При цьому зазначено, що позивачку на засідання наглядової ради не викликали, з наказом про звільнення не ознайомили, в день звільнення всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України жодних розрахунків не провели. Оскільки рішенням наглядової ради із позивачкою припинено контракт на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, вона, у відповідності до ст. 44 КЗпП України, має право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менш ніж шестимісячний середній заробіток. Проте відповідачем такий розрахунок при звільненні позивачки не проведено.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 невиплачену при звільненні вихідну допомогу у розмірі 188 438,04 грн, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 64 273,44 грн, моральну шкоду у розмірі 188 438,04 грн, що разом становить 441 149,52 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати: 4411,50 грн судового збору та 44 114,95 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року було закрито провадження у даній справі.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано вказав, що даний спір є корпоративним, не врахував предмета та підстав позову.

Так, доводами апеляційної скарги є те, що сторони не заперечують факт припинення повноважень позивачки на посаді генерального директора на підставі рішення наглядової ради цього товариства від 20 грудня 2021 року. Спору, пов`язаного з управлінням діяльністю юридичної особи немає. Вказано, що позивачка по справі не вважає, що рішення про припинення її повноважень порушує її права саме в частині можливості виконання нею повноважень члена виконавчого органу (генерального директора) з управління юридичною особою.

Апелянт наголошує, що суд не має потреби досліджувати законність припинення повноважень члена виконавчого органу товариства, оскільки така вимога не заявляється жодною зі сторін. Вказано, що позивачка не піднімає питання законності підстав для припинення повноважень (звільнення).

Також в апеляційній скарзі зазначено, що хоча позивачка і була членом виконавчого органу (генеральним директором), проте як зазначено в контракті, відносини між нею і товариством регулюються також трудовим законодавством, оскільки директор є найманим працівником. Характер спірних правовідносин, з огляду на їх характер та предмет, є виключно трудовим.

Враховуючи вищевикладені обставини, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

05 жовтня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ПрАТ «Страхова компанія «Крона» - Бородкіна Д.І., відповідно до якого зазначено, що позовні вимоги позивача у справі обґрунтовано припиненням її повноважень, а не звільненням. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази звільнення позивача, відповідач заперечує факт звільнення, а позовні вимоги гуртуються лише на рішенні наглядової ради відповідача про припинення повноважень позивача як генерального директора.

Представник ПрАТ «Страхова компанія «Крона» - Бородкін Д.І. вважає, що за своїм предметом даний спір не є трудовим, а є корпоративним, а тому дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а не цивільного судочинства , а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити.

Представники ПрАТ «Страхова компанія «Крона» - Бородкін Д.І., Саад Ш.М. при апеляційному розгляді справи заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Вважають висновок суду першої інстанції щодо підсудності вказаного спору саме господарському суду обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, та представників відповідача у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання представника відповідача від 30 червня 2022 року про закриття провадження у вказаній справі дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ПрАТ «Страхова компанія «Крона» на підставі рішення наглядової ради цього товариства від 20 грудня 2021 року за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від припинення трудового договору, визначеного трудовим законодавством. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства прийняти рішення про припинення виконання повноважень генерального директора міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового законодавства.

Враховуючи те, що предметом даного спору є стягнення із відповідача на користь позивача сум вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, суд вважає, що такий спір пов`язаний з управлінням юридичною особою, тобто є корпоративним, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Колегія суддів із вказаним висновком суду першої інстанції погодитися не може.

Так, згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

За змістом положень частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частин першої та другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та ФОП, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Крона» про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та понесених судових витрат..

Нормами ЦК України (статті 99, 145, 147, 159, 161), ГК України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) визначено, що виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Відповідно до змісту частини третьої статті 99 ЦК України члени виконавчого органу господарського товариства можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо в установчих документах не визначені підстави усунення членів виконавчого органу від виконання своїх обов`язків.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Припинення повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу не є порушенням його трудових прав, оскільки не обов`язково пов`язується з його звільненням. Припинення повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу і його звільнення - це різні правові інститути. Припинення повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу спричиняє зупинення роботи такої посадової особи, викликане відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання роботи, оскільки без повноважень посадова особа не може здійснювати керівництво або функції члена виконавчого органу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, припинення повноважень посадової особи може бути підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу та виплати вихідної допомоги у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України), але замість розірвання трудового договору за згодою працівника його може бути переведено на іншу роботу (стаття 32 КЗпП України).

Якщо особа відсторонена від виконання повноважень керівника або іншого члена виконавчого органу та обрана інша особа для тимчасового здійснення таких повноважень, то це також не означає звільнення керівника або іншого члена виконавчого органу, бо чинним законодавством не передбачена така підстава для звільнення. У цьому разі теж має місце зупинення роботи посадової особи, викликане відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання роботи, оскільки без повноважень посадова особа не може здійснювати керівництво або функції члена виконавчого органу.

Відносини сторін щодо оплати часу зупинення роботи посадової особи, переведення її на іншу роботу (у тому числі тимчасово), звільнення посадової особи регулюються нормами КЗпП України. Спори з цього приводу є трудовими спорами. Такі спори розглядаються за правилами ЦПК України.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18 (провадження № 12-293 гс 18), та постанові ВС у складі Першої судової палати КЦС від 13 липня 2022 року у справі № 336/8047/20 (провадження № 61-2101 св 22)

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень законодавства не звернув уваги на те, що рішення Наглядової Ради ПрАТ «СК «Крона» від 20 грудня 2021 року щодо припинення повноважень ОСОБА_1 не оскаржується, а заявлено вимоги про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та понесених судових витрат. Ці правовідносини не є корпоративними.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції у порушення зазначених положень законодавства дійшов безпідставного висновку про закриття провадження у справі, оскільки за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір є трудовим і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2022 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв