Справа № 2н-813/08
Провадження № 4-с/161/61/22
У Х В А Л А

іменем України

24 листопада 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку справу за скаргою ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заінтересована особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

В С Т А Н О В И В:

03.10.2022 року заявник ОСОБА_1 , через свого представника, звернувся до суду з вищевказаною скаргою на обгрунтування якої зазначив, що 06.11.2008 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 2н-813/08 було видано судовий наказ про стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» 6600,45 грн. боргу. В подальшому, даний судовий наказ пред`явлено стягувачем до Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) для примусового стягнення та на його підставі було відкрито виконавче провадження № 32066973. В рамках здійснення вказаного виконавчого провадження органом ДВС 20.05.2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Разом з тим, на даний час заборгованість ним погашена у повному обсязі, у зв`язку з чим він, як боржник у виконавчому провадженні № 32066973, та АТ КБ «Приватбанк», як стягувач, зверталися до Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з рухомого та нерухомого майна боржника. Однак, державний виконавець відмовила у знятті арешту, який накладений на усе його майно. Враховуючи наведене, просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюка О.В. в частині відмови у скасуванні постанови від 20.05.2014 року за № 43356663 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також скасувати дане рішення органу ДВС.

До початку судового засідання від представника заявника надійшла заява, в якій вона просить розгляд вищевказаної скарги проводити без її участі та задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі.

Представник суб`єкта оскарження Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) та представник заінтересованої особи (стягувача) АТ «КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі, про день, час, місце розгляду справи були повідомленими належним чином, пояснення на скаргу, заяви, клопотання від них на адресу суду не надходили.

Суд вважає, що неявка представників суб`єкту оскарження та заінтересованої особи не перешкоджає розгляду скарги по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.11.2008 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 2н-813/08 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості в розмірі 6600,45 грн.

Вищевказаний судовий наказ стягувачем було пред`явлено до Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) для примусового стягнення та на його підставі відкрито виконавче провадження № 32066973.

В ході здійснення виконавчого провадження № 32066973, державним виконавцем Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюк О.В. 20.05.2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

28.06.2022 року за вих. № Е.08.0.0.0/4-220628/17348 представник стягувача АТ КБ «Приватбанк» звернулася до Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою, в якій просила скасувати арешти на рухоме та нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , які були накладені при примусовому виконанні судового наказу, виданого 06.11.2008 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 2н-813/08, у зв`язку з повним погашенням заборгованості.

16.08.2022 року ОСОБА_1 також звернувся до Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою про скасування, зокрема, постанови про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно боржника від 20.05.2014 року № 43356663.

Однак, 16.09.2022 року за вих. № 56563 державний виконавець Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюк О.В. своїм листом відмовила у скасуванні вищевказаної постанови, якою на усе майно заявника було накладено арешт.

Зазначені вище обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даною скаргою.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як встановлено під час розгляду скарги, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу, виданого 06.11.2008 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області в цивільній справі № 2н-813/08 було завершено у зв`язку з виконанням боржником по відшкодуванню стягувачу кредитної заборгованості, однак спірний арешт не скасовано та на вимогу заявника у задоволенні його скасування органом ДВС було відмовлено.

З матеріалів скарги ОСОБА_1 вбачається, що останній оскаржує бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні його заяви про зняття арешту.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Частиною 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України Про виконавче провадження підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі, що розглядається встановлено, що ОСОБА_1 в повному обсязі погасив кредитну заборгованість, яка була стягнута з нього судовим рішенням для забезпечення виконання якого було накладено оскаржуваний арешт, а тому правових підстав для подальшого його існування немає..

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 на дії Другого ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заінтересована особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюка О.В. в частині відмови у скасуванні постанови від 20 травня 2014 року за №43356663 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Скасувати постанову державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Арсенюка О.В. від 20 травня 2014 року за №43356663 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження..

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6ст. 259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст ухвали складений 28 листопада 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська