ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Чернівці Справа № 715/1177/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Петранюк Ю.Т.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Луковицький опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона - ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 вересня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Григорчак Ю.П., повний текст рішення виготовлено 23 вересня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ директора Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона від 11 квітня 2022 року за №7к/тр щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи згідно п.3.ч.1 ст.41 КЗпП України, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи та на посаді вчителя з української мови і літератури Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона;

- стягнути з Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ Провадження №22-ц/822/840/22

ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1184,72 грн за кожен робочий день починаючи з 12.04.2022 року по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідно до наказу директора Луковицької СШ № 414-к від 13.08.1988 року її було призначення на посаду вчителя російської мови та літератури вказаного начального закладу. Наказом № 23-к від 01.09.2008 року її було переведено на посаду заступника директора з виховної роботи, відповідно до наказу Глибоцької РВОРДА № 17-к від 26.08.2011 року - на посаду заступника директора з навчально - виховної робота.

З 01.09.2011 року після проходження атестації на вчителя української мови і літератури її було фактично допущено до роботи вчителем української мови і літератури у 5-11 класах, яким вона пропрацювала в Луковицькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів більше 10 років, одночасно займаючи посаду заступника директора з навчально - виховної роботи.

В подальшому, рішенням Чагорської сільської ради від 08.07.2021 року № 126-6/2021 Луковицьку ЗОШ І-ІІІ ступенів було перейменовано на Луковицький опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона.

30.03.2022 року на зборах трудового колективу закладу директор привселюдно звинуватив її у наклепі на нього та вчиненні нею аморального поступку, який, як вона зрозуміла з його слів, полягав у тому, що вона 25.03.2022 року допустила критичні висловлення на його адресу. ОСОБА_2 фактично змушував її колег та інших членів трудового колективу, присутніх на зборах, ствердно голосувати з питання щодо її звільнення.

Вказує, що відповідно до наказу №7к/тр від 11.04.2022 року її було звільнено за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України та за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме: за порушення трудової дисципліни, вчинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи, а також відсутності 01.04.2022 року на роботі впродовж трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Про прийняття наказу щодо свого звільнення з посади вчителя з української мови і літератури їй невідомо, але з 12.04.2022 року всі її робочі години з викладання предмету української мови та літератури було передано іншим вчителям, директор в усному порядку повідомив її, що вона звільнена і жодних підстав перебувати на території закладу не має.

Вважає вказаний вище наказ незаконним та наголошує, що 25 березня 2022 року в кабінеті директора закладу між працівниками закладу, жителями села та директором виникла суперечка про його поведінку щодо гальмування відправки гуманітарного вантажу, в ході якої спілкування відбувалось на підвищених тонах. Зазначена суперечка відбувалась в усному порядку в формі спору, жодна зі сторін не дозволяла собі нецензурних висловлювань або рукоприкладства, жодної шкоди ані майну, ані здоров`ю людей завдано не було.

Її відсутність на робочому місці після 13:00 год 01.04.2022 року була викликана поважними причинами, а саме перебуванням на прийомі у лікаря психотерапевта. Крім цього, її робочий день у п`ятницю триває до 15 год. Також вказує, що вона жодного аморального проступку не вчиняла, між нею та директором навчального закладу ОСОБА_2 виникла сварка у зв`язку із неприязними стосунками, однак дана подія не мала аморального характеру.

Посилаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просила суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним наказ директора Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона від 11 квітня 2022 року за №7к/тр щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально - виховної роботи в частині посилання на п.3 ч.1 ст.41 КЗПП України.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити зазначені вимоги.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні вимоги щодо скасування наказу про звільнення згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України суд першої інстанції безпідставно не визнав поважними причини щодо відсутності позивачки на роботі 01.04.2022 року, та проігнорував, що її звільнено з підстав відсутності протягом трьох годин.

Також судом не надано належної оцінки доказам, наданим на підтвердження поважності відсутності на роботі, й на припущеннях зроблено помилковий висновок, що факт звернення за медичною допомогою при об`єктивно встановленій відсутності ознак хворобливого стану у позивачки не може вважатися поважною причиною відсутності на роботі.

Крім іншого, стверджує, що судом помилково визнано посилання ОСОБА_1 на можливість виконання нею своїх організаційно-управлінських функцій та посадових обов`язків учителя дистанційно.

Відзив подано з пропуском визначеного судом строку, а тому судом не приймається.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення вимог суд першої інстанції вказав, що 25.03.2022 року мала місце конфліктна ситуація за участі досить значної кількості людей між позивачкою по справі та директором Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона - ОСОБА_2 з приводу розподілу гуманітарної допомоги. Під час розгляду справи відповідачем не наведено будь-яких реальних доказів щодо вчинення ОСОБА_1 дій, які кричуще виходять за межі загальноприйнятих норм моралі та могли б вважатись аморальним проступком в розумінні пункту 3 частини 1 статті 41 КЗпП України. При цьому суд бере до уваги загальну емоційну напругу в суспільстві у зв`язку воєнним станом, та як наслідок - виникаючі на цьому ґрунті побутові конфлікти.

Враховуючи вище викладене дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині визнання незаконним наказу директора Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області імені Дмитра Макогона від 11 квітня 2022 року за №7к/тр щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально - виховної роботи згідно п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні решти вимог суд виходив з того, що із щоденника медичної карти амбулаторного хворого №1123/22 від 01 квітня 2022 року за результатами огляду ОСОБА_1 об`єктивно було встановлено наступне: «Контакту доступна. Орієнтована вірно. Мислення послідовне, без ознак виходу. Настрій піднесений. Когнітивні функції збережені. Критичне збережене. На момент огляду без ознак психічного захворювання.». Відтак, за результатами огляду ОСОБА_1 професійним медичним фахівцем будь - якого хворобливого стану в останньої не виявлено та дійшов висновку, що сам по собі факт звернення за медичною допомогою, при об`єктивно встановленій відсутності будь-яких ознак хворобливого стану у позивачки, не може вважатися поважною причиною відсутності її на роботі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та вважає, що рішення в оскаржуваній частині наведеним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу директора Луковицької СШ № 414-к від 13.08.1988 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду вчителя російської мови та літератури вказаного начального закладу.

Наказом № 23-к від 01.09.2008 року ОСОБА_1 було переведено на посаду заступника директора з виховної роботи, відповідно до наказу Глибоцької РВОРДА № 17-к від 26.08.2011 року на посаду заступника директора з навчально-виховної робота.

01.09.2011 року після проходження атестації на вчителя української мови і літератури, ОСОБА_1 було фактично допущено до роботи вчителем української мови і літератури у 5-11 класах, яким вона пропрацювала в Луковицькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів більше 10 років, одночасно займаючи посаду заступника директора з навчально - виховної роботи, зазначене підтверджується копією трудової книжки (а.с.19-19-3).

Згідно рішення Чагорської сільської ради від 08.07.2021 року № 126-6/2021 Луковицьку ЗОШ І-ІІІ ст. було перейменовано на Луковицький опорний заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області імені Дмитра Макогона.

З доповідної записки директора Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ст. ОСОБА_2 від 25.03.2022 року №91 на ім`я голови Чагорської сільської ради вбачається, що на адресу останнього з боку ОСОБА_1 були висунуті безпідставні звинувачення, що супроводжувалися криками, образою, лайкою, наклепом, порушенням етики та моралі громадянського суспільства, такі дії завуча часто призводили до поділу колективу та конфліктних ситуацій, у зв`язку з чим просив погодити зняття ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи (а.с.32).

30.03.2022 року на зборах трудового колективу закладу було розглянуто питання щодо початку процесу звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи, що підтверджується копією протоколу від 30.03.2022 року (а.с.22-23).

З копії акту №1 від 01.04.2022 року вбачається, що комісія в складі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 склали останній про те, що ОСОБА_1 01.04.2022 року з 13:00 год по 16:00 год (протягом 3 год) була відсутня на робочому місці в робочий час без об`єктивних причин. Також, не проведено урок в 6 класі відповідно до розкладу (а.с.24).

Актом №5 від 04.04.2022 року засвідчено відмову ОСОБА_1 надати пояснення з приводу відсутності на робочому місці 31.03.2022 року з 11:30 год по 17:30 год та 01.04.2022 року з 13:00 год по 16:00 год в робочий час без поважних причин (а.с.88).

05.04.2022 року ОСОБА_1 написала пояснювальну записку на ім`я директора Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ст. ОСОБА_2 , де вказала, що 01.04.2022 року відвідувала Департамент освіти Чернівецької ОДА в період з 14:00 год по 16:00 год, а з 16:00 год по 17:00 год перебувала на прийомі у лікаря психотерапевта (а.с.31).

07.04.2022 року голова Чагорської сільської ради направив листа №288 директору Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ст., яким погодив звільнення ОСОБА_1 із займаної посади (а.с.37).

11 квітня 2022 року наказом № 7к/тр директора Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ст. ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника директора з навчально - виховної роботи згідно п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.20).

З копії електронного направлення 1365-0655-0234-1273 вбачається, що сімейний лікар ОСОБА_7 КНП «Глибоцький РЦПМСД» здійснила направлення ОСОБА_1 на консультацію до психотерапевта, що також підтверджується копією довідки від 28.04.2022 року (а.с.25-26).

Листом ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» №2135 від 03.05.2022 року проінформувала адвоката ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_1 01.04.2022 року після 13:00 год зверталася за спеціалізованою психіатричною допомогою в поліклінічний підрозділ ЧОПЛ до лікаря ОСОБА_9, що також підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого №1123/22 від 01.04.2022 року, в якій здійснено запис лікарем ОСОБА_9 (а.с.27-28-1).

З довідки за підсумками вивчення управлінської діяльності заступника директора Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. Д.Макогона - ОСОБА_1 від 01.04.2022 року вбачається, що вивчення управлінської діяльності відбулося з 13:00 год по 17:00 год, ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин та попередження. Крім цього, на момент перевірки ОСОБА_1 мала проводити урок українознавства в 6 класі відповідно до розкладу з використанням технологій дистанційного навчання, однак цього не зробила, про що комісією було складено акт, з якого вбачається відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 13:00 год до 16:00 год (а.с.81, 84).

10.03.2022 року по навчальному закладу видано наказ №40/од про організацію освітнього процесу з використанням технологій дистанційного навчання (а.с.85).

Крім наведеного, матеріали справи містять акт про відсутність працівника на робочому місці від 31.03.2022 року, засвідченого ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , з якого вбачається про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 з 11:30 год по 17:30 год в робочий час без об`єктивних причин (а.с.121)

У відповідності до ч.1 та ч.6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений в абзаці сьомому ст.5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно зі ст.4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

В силу п.2 ст.9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (ч.1 ст.147 КЗпП України).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (див. постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України суди повинні виходити із того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У п.22 вказаної Постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3, 4, 7, 8 ст.40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувались вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільнені ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року в справі №278/1232/18 (провадження №61-19574св19) вказано, що «при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі №569/12445/18 (провадження №61-20112св19) зроблено висновок, що «основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2022 року у справі №161/2782/20 (провадження №61-15472св21) зроблено висновок, що «вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі №569/22159/19 (провадження №61-19646св21) вказано, що «невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».

Аналогічні правові висновки зроблені і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року у справі №199/8766/18.

Оцінюючи докази часу та причин поважності відсутності позивача на робочому місці, надані сторонами по справі, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

З довідки за підсумками вивчення управлінської діяльності заступника директора Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ступенів ім. Д.Макогона - ОСОБА_1 від 01.04.2022 року вбачається, що вивчення управлінської діяльності відбулося з 13:00 год по 17:00 год, але така суперечить акту №1 від 01.04.2022 року щодо часу відсутності працівника на робочому місці, тому колегією суддів не приймається до уваги, оскільки зазначена довідка не відображена в оскарженому наказі, отже, не була підставою для його видання.

Отже, з наказу та встановлених обставин для його ухвалення вбачається, що ОСОБА_1 була відсутня протягом трьох годин, що, в свою чергу, свідчить про неможливість звільнення останньої на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, так як, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Доказів про відсутність ОСОБА_11 01.04.2022 року понад три години матеріали справи не містять, як і відсутні докази графіку роботи позивача 01.04.2022 року до 15:00 год, що в свою чергу, свідчить про порушення відповідачем порядку звільнення працівника із займаної посади, у зв`язку з чим наказ №7/к/тр від 11.04.2022 року підлягає визнанню незаконним та скасуванню, а ОСОБА_1 поновленню на роботі на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи.

Вимоги ОСОБА_1 про поновлення її на посаді вчителя з української мови та літератури Луковицького ОЗЗСО І-ІІІ ст. Чагорської сільської ради є безпідставною, оскільки наказ про звільнення не містить в собі посилання про звільнення її саме з вказаної посади, а остання була звільнена з посади заступника директора з навчально-виховної роботи.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до підпункту «л» пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок), цей Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно із абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки про доходи від 28 квітня 2022 року №447, виданої Чагорською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області (а.с.38), нарахована заробітна плата за лютий (20 робочих днів) і березень (23 робочих дня) 2022 року (два останні місяці перед звільненням) становить 50 943,32 (25 471,66 + 25 471,66) грн і з урахуванням 43 робочих днів у зазначений період, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 1184,72 грн.

Позивач звільнена з роботи (посади) 11.04.2022 року, а тому починаючи з 12.04.2022 року по дату ухвалення рішення суду, а саме 23.11.2022 року про поновлення позивача на роботі, період становить 162 робочих дня.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивачки становила 1184,72 грн, на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 191 924,64 грн, яка обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Щодо моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В силу ч.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч.1 ст.1167 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» роз`яснив, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

В пункті 5 цієї Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У пункті 13 вказаної Постанови міститься роз`яснення, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Надбала проти Польщі» (2000 рік), згідно з якими при визнанні звільнення незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Позивачкою в обґрунтування моральних страждань зазначено, що вони полягають у виникненні та тривалості конфлікту, що призвело до неможливості спати в ночі, перебування в пригніченому настрої, уникнення спілкування з колегами та її ігнорування, у зв`язку з чим вона стала вигнанцем у колективі, чим було принижено її честь та гідність.

Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, за необхідне задовольнити частково вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 грн, що є обґрунтованою компенсацією за незаконне звільнення, а в іншій частині вважає за необхідне відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч.1 ст.15 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1, п.1, 4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постановах від 18 червня 2019 року у справі №922/3787/17 та від 01 серпня 2019 року у справі №915/237/18 Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що при поданні позовної заяви ОСОБА_1 просила, крім іншого, стягнути на її користь судові витрати.

Так, між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено договір-доручення про надання правничої допомоги від 05.04.2022 року, за умовами якого ОСОБА_8 прийняла на себе зобов`язання надати правову допомогу, а позивач оплатити такі. В договорі-дорученні було обумовлено гонорар та витрати на надання правової допомоги у розмірі 16 800 грн (а.с.49).

ОСОБА_8 на підтвердження своїх повноважень надано копії ордеру серії СЕ №1038836 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №290 (а.с.50-51).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 05.04.2022 року ОСОБА_1 сплачено ОСОБА_8 16 800 грн витрат на правову допомогу.

Так, до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ч.3 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України у разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В силу ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналогічні положення містяться і у статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року 09 червня 2017 року, (далі по тексту - Правила адвокатської етики).

За змістом ч.1,4 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Отже, ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020 року: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони».

Сторона відповідача не скористалася правом подати заперечення неспівмірності вказаних витрат.

З врахуванням викладеного з відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу в сумі 16 800 грн.

За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 2481 грн + 992,40 грн, за подання апеляційної скарги в розмірі 5211 грн, які підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Згідно п.2,4 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Згідно п.1,3,4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п.1,3,4, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 19 вересня 2022 року в частині відмови у визнанні незаконним та скасування наказу директора Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона від 11 квітня 2022 року за №7к/тр щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та відмови у стягненні моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: директор опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона від 11 квітня 2022 року за №7к/тр щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора з навчально-виховної роботи згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона.

Стягнути з Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 191 924 (сто дев`яносто одну тисячу дев`ятсот двадцять чотири) грн 64 коп (сума обрахована без утримання податків та інших обов`язкових платежів) та 3 000 (три тисячі) грн в рахунок компенсації отриманої моральної шкоди.

Стягнути з Луковицького опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області ім. Дмитра Макогона на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 25 484 (двадцять п`ять тисяч чотириста вісімдесят чотири) грн 40 коп.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та присудження ОСОБА_1 виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.