Справа № 458/486/19 Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І.
Провадження № 22-ц/811/928/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 31 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб Турківської районної державної адміністрації Львівської області, Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області, про визнання недійсними та скасування наказів про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі у власність, визнання недійсним права власності та скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки,-

встановив:

У червні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю третіх осіб Турківської районної державної адміністрації Львівської області, Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області, про визнання недійсними та скасування наказів про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі у власність, визнання недійсним права власності та скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки.

Вимоги обгрунтовані тим, що 12.06.2012 Турківською РДА видано розпорядження №257, яким їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1,5000 га із земель державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Завадівської сільської ради в урочищі «Турів». Відповідно до цього розпорядження 10.10.2018 вона уклала з ТзОВ «Карпати Гео-Інвест» договір № 625-18 на виготовлення технічної документації. Однак, у затверджені проекту їй було відмовлено, з тих підстав, що погодження проекту землеустрою є неможливим, оскільки на цій території вже знаходяться дві земельні ділянки, що перебувають у приватній власності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Вважає, що відповідачам помилково надано право власності на земельну ділянку, яка була у її користуванні, тому звернулася до суду за захистом порушених земельних прав.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №3671/16-16, виданий 27.04.2016 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 1.0000 га, у тому числі ріллю 1.0000 га (кадастровий номер :11:000:0110) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Завадівської сільської ради, та наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №4790/16-16 виданий 30.05.2016 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1.0000 га, у тому числі ріллю 1.0000 га (кадастровий номер :11:000:0116) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Завадівської сільської ради, визнати недійсним право власності на земельну ділянку площею 1.0000 га, кадастровий номер :11:000:0110 на ім`я ОСОБА_3 , розташованої на території Завадівської сільської ради, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 255 від 16.09.2016 та на земельну ділянку площею 1.0000 га, кадастровий номер :11:000:0116 на ім`я ОСОБА_2 , розташованої на території Завадівської сільської ради зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 55 від 23.05.2016 та скасувати державну реєстрацію прав власності на ці земельні ділянки.

Оскаржуваним рішенням Турківського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Самбірська районна державна адміністрація Львівської області, Турківська міська рада Самбірського району Львівської області, про визнання недійсними та скасування наказів про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачі у власність, визнання недійсним права власності та скасування державної реєстрації прав власності на земельні ділянки - відмовлено повністю.

25.03.2022 представник відповідачів у встановлений судом строк подав до суду заяву про долучення доказів витрат на професійну правничу допомогу, згідно якої просив суд стягнути з позивача на користь відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5 000,00 грн. кожному.

Додатковим рішенням Турківського районного суду Львівської області від 31 березня 2022 року заяву представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Федитника Івана Дмитровича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн .

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає рішення такими, що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що проживає у с. Мельничне Турківського району, мала у користуванні земельну ділянку в урочищі «Турів» за межами с. Мельничне Завадівської сільської ради Турківського району, зокрема мала у користуванні земельну ділянку площею 1,49 га з 2010 року.

У 2011 році звернулася до Завадівської сільської ради із заявою про надання дозволу розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами с. Мельничне у урочищі «Турів».

Отримавши рішення Завадівської сільської ради № 165 від 02.08.2011 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, не змогла виготовити проект землеустрою, оскільки земельна ділянка належала до земель державної власності.

З метою приватизації відповідної ділянки, 18.05.2012 звернулася до Турківської РДА за отриманням дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу такої у власність.

Розпорядженням Турківської РДА № 257 від 12.06.2012 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель державної власності орієнтовною площею 1,5 га в урочищі «Турів», з метою передачі земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

З врахуванням розпорядження, 10.10.2018 уклала договір з ТзОВ «Карпати-Гео-Інвест» на виготовлення технічної документації, однак після того як таку було виготовлено, розробник проекту 02.01.2019 повідомив, що подальше погодження проекту землеустрою є неможливим, оскільки на відповідній території знаходяться дві земельні ділянки, які перебувають у приватній власності відповідних громадян.

Стверджує, що факт її користування спірною земельною ділянкою підтверджується довідкою відділу у Турківському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 18.12.2018, де вказано, що станом на 01.01.2016 для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Завадівської сільської ради із земель резервного фонду надано у постійне користування 1,49 га землі.

Зазначає, що земельна ділянка, якою користувалася обгороджена по периметру дерев`яною огорожею.

27.04.2016 та 30.05.2016 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видано відповідні накази про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу таких у власність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Вважає, що такими наказами за згодою посадових осіб Завадівської сільської ради, порушено її право отримати у приватну власність земельну ділянку, яка була у її користуванні та на яку вона виготовила проект землеустрою.

На думку апелянтки, відповідачі знали, що вона користувалася відповідною ділянкою та виготовляє проект землеустрою, однак скористалися тим, що не змогла швидко виготовити документи через відсутність коштів, виготовили проект землеустрою на цю ж земельну ділянку та поділили її між собою.

З цих підстав вважає, що необхідно визнати недійсним право власності на земельні ділянки, оскільки знаючи про користування відповідною земельною ділянкою, відповідачі повинні були діяти правомірно та добросовісно.

Просить скасувати рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 31 березня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

В судовому засіданні позивачвка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, в обгрунтування надала пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Заслухавши суддю-доповідача, поясненняпозивачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 , отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікала з його розробкою та подальшим поданням на затвердження, а тому в урахуванням такого тривалого часу (більше ніж п`ять років) об`єктивно могла очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншим особам.

Крім цього, зазначивши, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту державної реєстрації цих прав, суд критично оцінив доводи позивачки про те, що спірні земельні ділянки перебували в її користуванні, оскільки таке не підтверджено належними та допустимими доказами, а твердження позивача про те, що з цієї підстави земельні ділянки не могли бути передані у власність іншим особам, а також, що вона не розробляла проект землеустрою з 2012 до 2018 років, оскільки у неї не було коштів, за конкретних обставин справи, суд вважав неспроможними.

Також, суд звернув увагу на те, що ОСОБА_1 не оскаржує відмову органу виконавчої влади у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки, тому оцінюючи доводи позивачки, суд зазначив, що на час прийняття спірних наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 27.04.2016 №3672/16-16 та від 30.05.2016 №4790/16-16, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , сама ж позивачка мала лише дозвіл на розроблення проекту землеустрою, при цьому слідуючи постанові від 17.10.2018 у справі № 380/624/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Оскільки ОСОБА_1 , на відміну від відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , не зверталася до органу виконавчої влади з проханням погодити та в подальшому затвердити проект землеустрою, у неї не виникли реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку саме за нею.

Оцінивши всі доводи, суд не встановив порушення прав позивачки на одержання у власність земельної ділянки під час прийняття оспорюваних наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 27.04.2016 №3672/16-16 та від 30.05.2016 №4790/16-16.

Крім цього, суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про визнання недійсним права власності на спірні земельні ділянки на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та скасування їх державної реєстрації, оскільки такі є похідними від позовних вимог про скасування вказаних вище спірних наказів Держгеокадастру, тому суд відмовив у задоволенні позову повністю.

При розгляді справи суд також врахував висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд дійшов висновку що заявлений розмір судових витрат на професійну допомогу підлягає до задоволення та відхилив як безпідставні заперечення позивачки проти розміру витрат з тих підстав, що відповідачі могли скористать послугами державного адвоката, при цьому доказів щодо неспівмірності заявлених витрат позивачка суду не надала.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено такі юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачці ОСОБА_1 рішенням Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області № 165 від 02.08.2011 за підписом голови Івана Чудака надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами с. Мельничне ур. Турів (т.1 а.с. 18).

Згідно із поданою позивачкою копії довідки виконкому Завадівської сільської ради № 52 від 18.05.2012 земельна ділянка за межами с. Мельничне ур. Турів, яку бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства шляхом відведення ОСОБА_1 , відповідно до земельно облікових документів належить до земель сільськогосподарського призначення, є пасовище (т. 1 а.с. 19).

Таким чином, бажаючи одержати безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області, яка на той час знаходилася за межами села Мельничне в ур. Турів та перебувала у державній власності, ОСОБА_1 , 16.05.2012 звернулась із заявою до Турківської районної державної адміністрації, як розпорядника цієї земельної ділянки (т. 1 а.с. 9).

Згідно із Розпорядженням Турківської РДА № 257 від 12.06.2012 позивачка ОСОБА_1 отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,5 га за межами села Мельничне ур. "Турів" Завадівської сільської ради з метою передачі земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення (т. 1 а.с. 17).

Так, фактично 12.06.2012 отримавши дозвіл на розроблення проекту землеустрою, позивачка ОСОБА_1 лише у 2018 році, тобто більше ніж через п`ять років, почала розробляти проект землеустрою.

З врахуванням наведнеого, правильним є висновок місцевого суд про те, що отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивачка ОСОБА_1 сама ж зволікала з його розробкою та подальшим поданням на затвердження, тому з урахуванням тривалого часу (більше ніж п`ять років) об`єктивно могла очікувати, що земельна ділянка буде передана іншим особам.

В свою чергу, у матеріалах справи наявні проекти землеустрою відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які відповідно до розпоряджень голови Турківської районної державної адміністрації від 06.06.2011 № 265 та від 22.06.2011 № 294, отримали дозвіл на розроблення таких щодо відведення земельної ділянки за межами с. Мельничне Завадівської сільської ради (т. 2 а.с. 2-37, 82-110).

При цьому, колегія суддів взертає увагу на те, що у розпорядженні Турківської районної державної адміністрації від 06.06.2011 № 265, крім інших осіб, зазначений ОСОБА_4 , який є жителем с. Мельничне.

У подальшому, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримали наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 27.04.2016 № 3672/16-16 ( ОСОБА_3 ) та від 30.05.2016 № 4790/16-16 ( ОСОБА_2 ) "Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення".

Зокрема, ОСОБА_3 отримала земельну ділянку площею 1.0000 га, в тому числі ріллю 1.0000 га (кадастровий номер :11:000:0110) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Завадівської сільської ради та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1.0000 га, в тому числі ріллю 1.0000 га (кадастровий номер :11:000:0116) із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Завадівської сільської ради (т. 1 а.с. 222-223).

Як стверджує позивачка ОСОБА_1 , відповідачі знали, що вона користувалася відповідною ділянкою та виготовляє проект землеустрою, однак скористалися тим, що не змогла швидко виготовити документи та виготовили проект землеустрою на цю ж земельну ділянку та поділили її між собою.

З врахуванням зазначеного, колегія суддів виходить із того, що між сторонами у справі дійсно виник спір щодо права власності на землю.

Так, частиною 1 ст. 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно із ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Зокрема, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно із пунктом «в» частини третьої ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Частиною 9 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відповідно до положень ч. 4-6 ст. 186-1 ЗК України розробник проекту землеустрою подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Орган, зазначений в частині першій цієї статті, зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (ст.79-1 ЗК Укораїни).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду щодо застосування норм права, викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №1640/2594/18, системний аналіз норм статей 22, 116, 118 Земельного кодексу України дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання зацікавленою особою клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 Земельного кодексу України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання зацікавленою особою погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

Так, спеціальним законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування є ЗУ «Про землеустрій».

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

У дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (ст. 50 Закону України "Про землеустрій"

Отже, отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або у користування є лише першою стадією у процедурі вирішення питання про передачу земельної ділянки зацікавленій особі.

Надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку. Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц.

Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу у подальшому точно визначити об`єкт відведення.

Окрім цього, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проєкту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»)

З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2018 між позивачкою ОСОБА_1 , як такою, що отримала дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та ТзОВ "Карпати-Гео-Інвест" укладено заяву - договір № 625-18, згідно з яким ОСОБА_1 просила товариство виготовити технічну документацію по встановленню меж земельної ділянки для оформлення права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Львівська область, Турківський район, ур. "Турів" за межами с. Мельничне (т. 1 а.с. 11).

02.01.2019 розробник проекту ТзОВ "Карпати-Гео-Інвест" повідомив ОСОБА_1 про те, що подальше погодження проекту землеустрою згідно вимог ст. 186-1 ЗК України є неможливим, оскільки на цій території вже знаходяться дві земельні ділянки, що перебувають у приватній власності відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Із наявного у матеріалах справи оригіналу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, ур. "Турів" за межами с. Мельничне, який виготовлений ТзОВ «Карпати Гео-Інвест» вбачається, що такий не затверджений Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області та не погоджений Відділом Держгеокадастру у Турківському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (т. 2 а.с. 113-169).

В свою чергу, згідно із відповіддю Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 02.06.2016 №346-07.29 на звернення ОСОБА_1 яке надійшло на Урядову гарячу лінію, у присутності ОСОБА_1 встановлено, що розпорядженням Турківської районної державної адміністрації від 12.04.2012 №257 надано ОСОБА_1 , жительці АДРЕСА_1 , дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 1,5 га, яка розташована на території Завадівської сільської ради в урочищі "Турів" за межами с.Мельничне, з метою передачі земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. На час розгляду звернення проект землеустрою не був розроблений, із слів ОСОБА_1 було зрозуміло, що у неї не було коштів для оплати виконаних даних робіт. На місці встановлено, що земельні ділянки, зокрема за кадастровим номером :11:000:0110 площею 1,0 га є у власності. Земельній ділянці кадастровий номер :11:000:0116 площею 1,0 га в Національній кадастровій системі присвоєно кадастровий номер та зареєстровано, але не виготовлені документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Комісія рекомендує ОСОБА_1 звернутися у землевпорядну організацію і замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення в ур. "Турів" за межами с. Мельничне і провести обміри земельної ділянки кадастровий номер :11:000:0116 (т. 1 а.с. 101).

Натомість, згідно із Акту встановлення факту користування земельною ділянкою ОСОБА_1 від 04.12.2019, який складено комісією Завадівської сільської ради Турківського району Львівської області, встановлено, що ОСОБА_1 земельною ділянкою в урочищі Турів с. Мельничне, ні члени її сім`ї ніколи не використовували, дане урочище до надання у власність іншим громадянам використовувалося для випасання худоби. Комісія вважає за необхідне земельні ділянки в урочищі Турів с. Мельничне залишити в користуванні громадян, які використовують за цільовим призначенням, з часу реєстрації земельних ділянок в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: ОСОБА_2 - учасник бойових дій, кадастровий номер :11:000:0116 площею 1.0 га, 08.09.2016 зареєстроване речове право; ОСОБА_3 - мати героїня, :11:000:0110, 1.0 га, 18.05.2016 зареєстровано речове право (т. 1 а.с. 44).

При цьому, у матеріалах справи також наявний лист Завадівської сільської ради № 328 від 10.12.2019 згідно якого в ур. Турів є вільна земельна ділянка яка не зареєстрована у реєстрі речових прав на нерухоме майно, а орган місцевого самоврядування не заперечує, щодо надання такої ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства за умови звернення останньої з відповіждною заявою (т. 1 а.с. 42-43).

Положенням ч. 2 ст. 334 ЦК України встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Поряд з цим, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що звертаючись із позовними заявами ОСОБА_1 не довела належними доказами те, що спірні земельні ділянки перебували у її користуванні, оскільки, у тому числі докази подані останньою свідчать про протилежне, не заслуговує на увагу і те, що земельні ділянки не могли бути передані у власність іншим особам через те, що проект землеустрою з 2012 до 2018 років не був нею розроблений, у зв`язку з відсутністю коштів.

У цьому контексті цілком виправданим буде врахування позиції Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 29.09.2020 справа № 688/2908/16-ц згідно з якими, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі.

З врахуванням зазначеного, доводи позивачки про те, що вона є користувачем спірних земельних ділянок не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів цього суду не надано, при цьому сумарна площа таких є більшою ніж могла бути відведена їй земельна ділянка, а твердження про те, що такі можуть бути передані у власність лише їй, є помилковим та суб`єктивним трактуванням нею норм матеріального права.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що законодавством не визначено такого стану земельної ділянки як її перебування у стані "відведення" та не передбачає відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із наданням такого дозволу іншій особі, про що зазначено вище.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №360/2334/17.

Так, аналіз статей 116, 118 ЗК України вказує на те, що місцева рада не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою на одну й ту ж саму земельну ділянку. У даному випадку надання такого дозволу вказує про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки і ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу у власність цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою.

За таких обставин, надання дозволу відповідачам на розроблення документації із землеустрою не може свідчити про те, що приймаючи відповідні розпорядження Турківська РДА діяла у суперечи закону чи у змові із відповідними службовими особами сільської ради, як про це зазначає позивачка.

Натомість і сама позивачка отримавши дозвіл не розробку проекту землеустрою не може вважатися власником землі, відтак її доводи про порушення її прав, як власника землі не заслуговують на увагу.

В свою чергу, кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування (ст. 1 ЗУ "Про Державний земельний кадастр").

Кадастровий номер земельної ділянки є унікальним, він ідентифікує конкретну земельну ділянку. Нумерація земельних ділянок здійснюється в межах єдиної системи на всій території України.

Спірні земельні ділянки відповідачів за їх заявою сформовано ПП "Кадастр-М".

Так, за заявою відповідача ОСОБА_2 . Державний кадастровий реєстратор склав кадастровий план земельної ділянки, 04.03.2016 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 1,0000 га в державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер :11:000:0116, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (Номер витягу НВ-016 від 04.03.2016. Висновком Відділу Держгеокадастру у Турківському районі Львівської області 09.10.2015 погоджено проект землеустрою.

Таким чином, на час затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 30.05.2016 №4790/16-16 земельна ділянка вже мала присвоєний кадастровий номер.

За заявою відповідачки ОСОБА_3 . Державний кадастровий реєстратор склав кадастровий план земельної ділянки, 07.12.2015 було проведено державну реєстрацію земельної ділянки площею 1,0000 га в державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер :11:000:0110, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (Номер витягу НВ-015 від 07.12.2015. Висновком Відділу Держгеокадастру у Турківському районі Львівської області 15.09.2015 погоджено проект землеустрою.

На час затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 27.04.2016 №3672/16-16 земельна ділянка вже мала присвоєний кадастровий номер.

Враховуючи наведене, доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що спірні земельні ділянки не мали кадастрових номерів на час погодження проекту землеустрою суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги, оскільки проект земелеустрою не повинен та не може містити кадастровий номер земельної ділянки, а такий може бути присвоєно лише після державної реєстрації землі у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Поряд з цим, судом не встановлено порушення прав позивачки на одержання у власність земельної ділянки під час прийняття оспорюваних наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 27.04.2016 №3672/16-16 та від 30.05.2016 №4790/16-16, відтак правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання їх незаконними та скасування, відсутні, як і вимоги про визнання недійсним права власності на спірні земельні ділянки на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та скасування їх державної реєстрації, які є похідними від позовних вимог про скасування вказаних вище спірних наказів Держгеокадастру.

Разом з цим, позивачка ОСОБА_1 оскаржує і додаткове рішення, яким вирішено питання судових витрат на правову допомогу.

Так, колегія суддів виходить з того, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать у тому числі витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема , у разі відмови в позові - на позивача (ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).ю

Згідно із п. 8 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 представляв адвокат Федитник І.Д., який діяв на підставі ордеру серії ВС № 1051305 від 21.12.2020 та Договору про надання правової допомоги № 6/20 від 31.10.2020, а також ордеру серії ВС № 1051306 від 21.12.2020 та Договору про надання правової допомоги № 5/20 від 31.10.2020, відповідно.

25.03.2022 представник ОСОБА_5 подав до суду заяву про долучення доказів витрат на професійну правничу допомогу, згідно якої, просив суд стягнути з позивачки на користь відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5 000,00 грн. кожному.

На підтвердження розміру понесених судових витрат на правничу допомогу представник відповідачів адвокат Федитник І.Д. подав Договори про надання правової допомоги, Акти виконаних робіт, а також розрахунки суми гонорару за надану правову допомогу від 25.03.2022 (т. 2 а.с. 219-223).

Відповідно до п. 3.1 Договору про надання правової допомоги № 6/20 від 31.10.2020 та 3.1 Договору про надання правової допомоги № 5/20 від 31.10.2020, які укладено відповідно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , гонорар, розмір та порядок його сплати визначається сторонами окремо та фіксується у відповідному акті про виконані роботи до цього Договору.

Згідно із Актом виконаних робіт, розрахунок №1 суми гонорару за надану правову допомогу від 25.03.2022, адвокатом Федитник І.Д, згідно Договору про надання правової допомоги №6/20 від 31.10.2020 ОСОБА_3 надано правову допомогу наступного характеру: консультація, вивчення проблеми, попередній аналіз, обговорення умов Договору - безкоштовно, вивчення матеріалів справи в суді, вивчення судової практики - 1000,00 грн., написання пояснення по справі, заяв, адвокатський запит, участь у судовому засіданні до закінчення розгляду справи - 4000,00 грн, а всього в сумі 5000,00 грн. Кошти в сумі 5000,00 грн. отримав адвокат Федитник І.Д., кошти в сумі 5000,00 грн. оплатив клієнт ОСОБА_3 , про що проставлено їх підписи.

Згідно з Актом виконаних робіт, розрахунок №1 суми гонорару за надану правову допомогу від 25.03.2022, адвокатом Федитник І.Д, згідно Договору про надання правової допомоги №5/20 від 31.10.2020 ОСОБА_2 надано правову допомогу наступного характеру: консультація, вивчення проблеми, попередній аналіз, обговорення умов Договору - безкоштовно, вивчення матеріалів справи в суді, вивчення судової практики - 1000,00 грн., написання пояснення по справі, заяв, адвокатський запит, участь у судовому засіданні до закінчення розгляду справи - 4000,00 грн, а всього в сумі 5000,00 грн. Кошти в сумі 5000,00 грн. отримав адвокат Федитник І.Д., кошти в сумі 5000,00 грн. оплатив клієнт ОСОБА_2 , про що проставлено їх підписи.

Частиною 5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Як слідує із оскаржуваного додаткового рішення, позивачка ОСОБА_1 заперечувала проти заявленого відповідачами розміру витрат на правову допомогу, при цьому будь яке клопотання чи заперечення з цього приводу у матеріалах справи відсутнє, у апеляційній скарзі позивачка просить скасувати додаткове рішення, однак підстав для цього також не зазначає.

Колегія суддів виходить з того, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші обставини. Гонорар має бути розумним та врахований витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, про що зазначено вище.

Зокрема, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як зазначалося вище представник ОСОБА_5 представляв інтереси двох відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як фізичних осіб та суб`єктів спірних правовідносин, які, на думку позивачки, порушили її право, оскільки отримали у власність земельні ділянки у місці де мала намір отримати землю позивачка, відтак стратегія захисту, як і правова оцінка заявлених вимог не потребувала різного підходу чи підготовки.

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про безпідставне завищення розміру судових витрат на правову допомогу та неможливість спростування такого висновку будь якими доказами.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що критерії реальності адвокатських витрат, а саме такої їхньої складової, як дійсності та необхідності, у контексті їх грошової оцінки у даній справі не є дотримані, тому з врахуванням зазначеного апеляційну скаргу у цій частині необхідно задовольнити, а оскаржуване додаткове рішення змінити, зменшивши розмір судових витрат на правову допомогу з 5000,00 грн до 2500,00 грн. на кожного з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 березня 2022 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Турківського районного суду Львівської області від 31 березня 2022 року змінити, зменшити витрати на професійну правничу допомогу які стягнуті з ОСОБА_1 з 5000,00 грн (п`яти тисяч гривень) до 2500,00 грн (дві тисячі п`ятсот гривень) на користь кожного із відповідачів

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк