КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5569/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та відібрання дітей та

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року,

встановив:

у травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею. В січні 2020 року позивач збільшила свої позовні вимоги та просила також відібрати дітей у відповідача, посилаючись на те, що відповідач без її згоди змінив місце проживання дітей та чинить їй перешкоди у спілкуванні з дітьми.

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, в якому просив визначити місце проживання дітей з ним. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року первісний позов було задоволено частково - визначено місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з ОСОБА_1 , відмовлено у задоволенні вимоги про відібрання дітей та відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне встановлення обставин справи, неповне дослідження доказів по справі та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та її представника ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що з 2006 року вони проживали разом з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_5 . Від дня народження дітей вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , власником частини якої вона є. З кінця 2018 року вони разом з дітьми переїхали проживати за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 та його матері. Через погіршення відносин вона змушена була у травні 2019 року переїхати проживати до свого місця проживання, та просила визначити місце проживання доньок разом з нею, оскільки вона має можливість забезпечити дітям належне матеріальне утримання, фізичний та духовний розвиток, комфортні умови для проживання та навчання.

В ході розгляду справи в листопаді 2019 року позивач додатково вказала, що після подання позовної заяви у травні 2019 року ОСОБА_2 вчинив відносно неї домашнє насильство, в зв`язку з чим у червні 2019 року вона також забрала доньок, які знаходились разом з матір`ю ОСОБА_2 в селі в Житомирській області. В серпні 2019 року ОСОБА_2 без повідомлення силоміць забрав доньок за своїм місцем проживання, без погодження з нею змінив навчальний заклад для доньки ОСОБА_4 та після цього перешкоджає їй бачитись з дітьми, не надає їм можливості спілкуватись наодинці, приховує інформацію щодо їх стану здоров`я, відмовляється передавати дітям продукти харчування та подарунки від неї.

В жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визначити місце проживання доньок разом з ним, посилаючись на те, що за місцем його проживання створені належні умови для проживання та навчання дітей, він забезпечує їм належний догляд та виховання і діти бажають проживати разом з ним.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року зустрічний позов було об`єднано в одне провадження із первісним позовом. Також до участі в справі в якості третьої особи було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації.

В січні 2020 року представник ОСОБА_1 подав заву про збільшення позовних вимог, в якій просив визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, відібрати малолітніх дітей у батька без позбавлення його батьківських прав.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року первісний позов було задоволено частково, визначено місце проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 , в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 в змозі забезпечити дітям повноцінний гармонійний розвиток та належне матеріальне утримання.

Задовольняючи частково первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що батько та матір створили належні умови для виховання та розвитку дітей, однак при проживанні дітей з батьком їх особисте спілкування з матір`ю носить нерегулярний характер, діти не можуть дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків, відсутні виняткові обставини, за яких діти можуть бути розлучені з матір`ю, батько чинить перешкоди у спілкуванні дітей з матір`ю, порушення взаємовідносин дітей з матір`ю може мати негативний плив на їх розвиток.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 19, 141, 154, 157, 160-162, 164, 170 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцію ООН «Про права дитини», Декларацію прав дитини, практику Європейського суду з прав людини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

До правовідносин, які виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини, з огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц.

Верховний Суд зазначає, що під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Системний аналіз зазначених норм права, практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Відповідно до частин другої, восьмої та дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків.

Як видно з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_7 , батьками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зареєстровані та проживають на даний час діти за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 працює на посаді фахівця по роботі з персоналом в ТОВ «Британська рада (Україна)», характеризується позитивно за місцем роботи та проживання, заробітна плата за період з 01.01.2021 по 30.09.2022 склала 1 075 501 грн.

ОСОБА_2 працює в Гімназії «Міленіум» №318 на посаді робітника та за сумісництвом на посаді двірника, характеризується позитивно за місцем роботи, заробітні плата за період з вересня 2021 року по серпень 2022 року склала 137 125 грн.

Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації №68 від 28.01.2020 було визначено способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме - 1 та 3 тижня щомісяця з 17.30. п`ятниці до 20.00 неділі, а також половину осінніх, зимових, весняних та літніх канікул для оздоровлення та сумісного відпочинку з дітьми за попередньою домовленістю з батьком дітей. Вказане розпорядження фактично ОСОБА_2 не виконувалось, ОСОБА_1 мала можливість зустрічатися з дітьми лише іноді в його присутності на нетривалий час.

У Висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті державної адміністрації від 25.05.2021 зазначено за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що суд неповно та неправильно встановив обставини по справі, що мають значення для справи, неповно дослідив докази по справі, та не дав їм належної оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи.

ОСОБА_1 зверталась до Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з приводу перешкод у спілкуванні з дітьми, які їй чинив ОСОБА_2 . Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 28.01.2020 №68 було визначено способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме: перший та третій тиждень щомісяця з 17.30 п`ятниці до 20.00 неділі, визначено ОСОБА_1 половину осінніх, зимових весняних та літніх канікул для оздоровлення та сумісного відпочинку з дітьми. ОСОБА_2 було попереджено про адміністративну відповідальність за ч. 5 та 6 ст. 184 КУпАП за невиконання рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини. Працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації неодноразово проводились бесіди з ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання розпорядження, однак позитивних наслідків такі бесіди не дали. Як з видно з пояснень сторін у справі, фактично вказане розпорядження органу опіки та піклування не виконується внаслідок дій ОСОБА_2 , який не надає можливості донькам спілкуватися наодинці з матір`ю відповідно до визначеного графіку в розпорядженні органу опіки та піклування, не надавав доньок матері для проведення спільного відпочинку в період канікул.

Зазначене ОСОБА_2 пояснює відсутністю бажання доньок спілкуватися та відпочивати з матір`ю, однак що є причиною для цього пояснити не може.

Також ОСОБА_1 зверталась до Міського центру дитини Служби у справах сім`ї та дітей Київської міської державної адміністрації щодо проведення медіації між нею та ОСОБА_2 . Листом Центру від 31.12.2020 №069010-487 повідомлено, що узгодити з ОСОБА_2 проведення спільної зустрічі дітей з матір`ю неможливо. Листом Центру від 19.03.2021 №069010/К-44-38 повідомлено, що ОСОБА_2 відмовився від проведення медіації за участі психолога.

Відповідно до Висновку психологічного обстеження ОСОБА_6 від 06.11.2020, проведеного в Міському центрі дитини Служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації виявлено потребу дитини у визнанні та підтримці матері, психоемоційний стан неспокійний, підвищений рівень тривожності, тема відносин з матір`ю напружує та лякає, сімейні конфлікти мали травмуючий вплив на дитину, сформований тип прив`язаності до батька, при тому, що відчуває ніжність до матері, сумує за нею, потребує спілкування з нею. При обстеженні ОСОБА_7 було виявлено, що загальний психоемоційний стан неспокійний, наявний страх, напруження, подавлене відчуття злості, сформований тип прив`язаності до батька, сумує за матір`ю, спілкування з матір`ю ставить в залежність від примирення всіх членів сім`ї.

У відповіді практичного психолога гімназії «Міленіум» №318 від 17.11.2021 на запит адвоката, сімейна ситуація ОСОБА_1 та ОСОБА_2 негативно впливає на емоційний стан, психологічний розвиток та відчуття благополуччя ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , оцінка сімейної ситуації дітьми може залежати від впливу ОСОБА_2 та інших дорослих. В інтересах дітей є доцільним повноцінне спілкування як з матір`ю, так і з батьком, сімейна ситуація між батьками припускає вплив одного з батьків на формування негативної думки про іншого, ознакою чого є негативні відгуки про матір, модель сім`ї у обох дівчат не сформована.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно взяв до уваги Висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.05.2021, відповідно до якого є доцільним визначити місце проживання ОСОБА_9 , 2012 року народження, та ОСОБА_10 , 2014 року народження разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Відповідно до Психолого-педагогічної характеристики від 25.10.2019, яка була зроблена в гімназії «Міленіум» №318 ОСОБА_9 , батьки дитини цікавляться її навчанням, матір відвідує доньку в навчальному закладі. В складі сім`ї присутні баба, матір, батько і сестра, дитина позиціонує себе разом з бабою, з якою в даний час проживають діти.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції були опитані в судовому засіданні в присутності представника органу опіки та піклування малолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В ході опитування було підтверджено вкрай негативне налаштування батьком доньок відносно матері.

Так, колегія суддів взяла до уваги, що діти заученими фразами навіть без окремого запитання, повідомляють про обставини, які раніше повідомляв ОСОБА_2 . Зокрема про те, що коли проживали разом з матір`ю, матір не доглядали за ними, а це робили сусіди, коли вони знаходились в селі разом з бабою, матір силоміць забрала їх, повторюючи фразу: «Влаштувала цирк», що вони не хочуть спілкуватися з матір`ю, бо їм це нецікаво, а смарт-годинники, які подарувала матір та за допомогою яких можливо було спілкуватись з нею, поламались. Також слід зазначити, що внаслідок такого налаштування з боку батька, малолітня ОСОБА_5 називає матір літерами «КС», однак при цьому не може пояснити що ці літери означають та чому вона їх вживає. Тема взаємовідносин з матір`ю напружує, діти залучені у конфлікт між батьками.

Також колегія суддів звернула увагу, що діти не відвідують жодних гуртків та позашкільних занять, що забезпечувало б їм гармонійний розвиток та можливість виявлення здібностей в різних галузях мистецтв та культури. В матеріалах справи відсутні дані про звернення ОСОБА_2 за допомогою до логопеда, хоча молодша донька ОСОБА_5 потребує корекції мовлення.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

На сьогодні між сторонами у справі існує спір з приводу визначення місця проживання їхніх малолітніх дочок - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Матеріалами справи не встановлено, що батько створив атмосферу доброзичливості до матері та любові для неї, відчуття підтримки від неї, з метою забезпечити всі необхідні умови для повноцінного, всебічного та гармонійного розвитку доньок.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , колегія суддів не зважає на посилання апелянта про те, що головним аргументом у справі є те, що діти бажають проживати разом з батьком. Враховуючи вік дітей, факт примусової зміни батьком їх місця проживання та негативного налаштування батьком дітей відносно матері, їх бажання щодо проживання з батьком, не може мати превалюючого значення для вирішення справи. З наявних в справі доказів не встановлено обставин, які зумовлюють потребу у розлуці малолітніх дівчат з матір`ю та нагальну необхідність проживання з батьком. Через малолітній вік здатність дівчат приймати рішення та висловлювати свою думку щодо визначення місця проживання з одним з батьків та щодо прихильності дитини до одного з батьків великою мірою залежить від думки значимих дорослих, з якими вони проживають - батька та його матері. Тривала розлука з матір`ю та неможливість повноцінного спілкування з нею, виключення участі матері у вихованні, залучення дітей в конфлікт між батьками, має більш негативний вплив на психологічний розвиток дітей порівняно зі зміною соціального середовища та місця навчання.

Доводи апеляційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що визначення місця проживання дочок з батьком забезпечить їх якнайкращі інтереси в умовах окремого проживання батьків.

Надаючи пояснення в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнав, що ОСОБА_1 здійснює оплату батьківських внесків в гімназію, оплачує придбання підручників.

Посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції не надав оцінки Акту оцінки потреб сім`ї ОСОБА_2 від 29.11.2019, складеному Солом`янським районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де зазначено, що батько створив умови для проживання та розвитку дітей, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення зустрічного позову.

Суд першої інстанції дав належну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що висновок суду першої інстанції про чинення батьком перешкод у спілкуванні дочок з матір`ю та її участі у вихованні дітей є безпідставним та не підтверджується матеріалами справи. Однак, з наявного в матеріалах справи роздрукованого тексту повідомлень в месенджері Viber, який надала ОСОБА_1 , зміст яких не оспорює ОСОБА_2 , слідує однозначний висновок щодо його небажання надати можливість дітям повноцінно спілкуватися з матір`ю, а ОСОБА_1 брати участь у їх вихованні.

Апелянт також посилається на те, що в характеристиці з гімназії «Міленіум» №318 від 25.10.2019, де навчається ОСОБА_6 , вказано, що батько приводить та забирає дитину зі школи, є учасником батьківських зустрічей. Враховуючи те, що ОСОБА_2 працює у вказаній гімназії на посаді робітника та двірника, це не може бути беззаперечним доказом про те, що тільки він здатний доглядати за дітьми, на противагу тому, що матір дітей працює повний робочий день.

В матеріалах справи наявні докази звернень ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з приводу проведення спільного відпочинку з дітьми під час канікул, однак жодного разу ОСОБА_2 згоди на відпочинок не надав. Натомість всі канікули діти проводять в сільській місцевості в Житомирській області.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційний суд встановив, що між батьками, які проживають окремо, виник спір щодо місця проживання малолітніх дітей, діти обмежені у спілкуванні з матір`ю, малолітні доньки протягом останніх 2 років проживають за місцем проживання батька та його матері, проте він через особисті переживання після припинення стосунків між сторонами формує у дочок негативний образ матері, обмежує їх спілкування, налаштовує дітей проти неї.

Виходячи з встановлених обставин, на підставі поданих сторонами доказів, оцінених у їх сукупності, враховуючи висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність проживання дітей з матір`ю - ОСОБА_1 , для забезпечення розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі малолітніх дітей у їхніх якнайкращих інтересах, що є визначальним при ухваленні рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю.

Також колегія суддів бере до уваги той факт, що як пояснювала ОСОБА_1 , з березня 2022 року вона неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з проханням надати можливість вивезти доньок до Великобританії, де вона наразі перебуває по роду своєї роботи. Навіть з метою проживання доньок в період воєнного стану в Україні у безпечному для їх життя і здоров`я місці та надання їм можливості продовження навчання та розвитку в спокійному середовищі, ОСОБА_2 не погоджується на зміну місця проживання дітей. Зазначене свідчить про відсутність у нього дійсного наміру якнайкраще забезпечити інтереси дітей.

Посилання апелянта на допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права, яке полягає в тому, що судом було безпідставно відмовлено у допиті в якості свідка ОСОБА_11 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , не впливає на законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції, оскільки апелянт не вказує, для підтвердження яких обставин слід було допитати вказаного свідка і в суді апеляційної інстанції такого клопотання ним заявлено не було.

Відповідно до чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 01 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді