Справа № 204/7881/22
Провадження № 2/204/2235/22
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мащук В.Ю.,

при секретарі Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з юридичної особи - Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на його користь грошову компенсацію у розмірі 65000 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 02.04.1996 року до 04.11.2021 року позивач працював на ДП «ВК «Краснолиманська». 04.11.2021 року позивач був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням з виходом на пенсію, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, позивач працював з повним робочим

днем у шахті. Тривалий час позивач працював у вугільній промисловості в умовах впливу шкідливих факторів та важких умов праці. Під час роботи в шахті, отримав професійне захворювання, що підтверджується актом за формою П-4 від 02.09.2022 року та медичним висновком від 27.07.2022 року, відповідно до якого встановлено діагноз: «Хронічна радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово- тонічним та больовим синдромами. Хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмофіброз, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.)» та ін.

08.09.2022 року згідно довідки до акта огляду МСЕК та довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності позивачу було встановлено 3 групу інвалідності безстроково з 08.09.2022 року та за сукупністю 65 % втрати професійної працездатності за професійним захворюванням та потребу в медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні по профрадикулопатії.

В результаті професійного захворювання позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що змінився нормальний образ життя, він позбавлений можливості повноцінно спілкуватися зі своєю сім`єю, друзями, з цього приводу став дуже дратівливим, його постійно турбують сильні болі, позивач не може вести повноцінний спосіб життя, так як протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю травми, психологічний дискомфорт і значне порушення спокою, яке відчуває до теперішнього часу.

У зв`язку з одержанням інвалідності і втрати працездатності у позивача змінилися умови

життя, що потягло за собою зниження життєвої активності, він постійно відчуває систематичне послаблення організму, хвилювання з приводу погіршення відносин з оточуючими, став достатньо критично відноситись до себе як до неповноцінного, в трудовому відношенні громадянина. Все це разом має вплив на життя позивача та стосунки з близькими, у нього з`явилося почуття відчаю, тривоги перед майбутнім. Позивач є відносно молодою людиною, а вже інвалід, що дуже пригнічує його і не дає спокою, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду.

В судове засідання позивач не з`явився, разом з позовною заявою надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подала відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що укладаючи з позивачем трудовий договір, відповідно до ст. 29 КЗпП України, позивачеві було роз`яснено під розпис його права та обов`язки, про умови праці, наявність на робочому місті, де він буде працювати, небезпечних та шкідливих виробничих факторів та можливість їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. При цьому позивач свідомо приймав запропоновані йому умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я та його наслідки.

За роботу у шкідливих та небезпечних умовах праці позивач, відповідно до ст. 7 ЗУ «Про охорону праці» користався скороченням тривалості робочого часу, додатковою оплачуваною відпусткою, пільговою пенсією, оплатою праці у підвищеному розмірі та іншими пільгами та компенсаціями, що надаються в порядку, визначеному законодавством. Таким чином, позивач був повідомлений про ті шкідливі фактори роботи та наслідки їх впливу на його організм, але продовжував працювати, знаючи про те, що подальша трудова діяльність може призвести до погіршення здоров`я та користався тими пільгами й компенсаціями, що передбачені для тих, хто працює в таких умовах, але ще й продовжував трудову діяльність. Весь період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Праця, яку виконував позивач відповідала функціональним можливостям організму, відповідала загальній і спеціальній підготовці, навичкам та віку позивача. Зі сторони відповідача проводились найважливіші профілактичні заходи з охорони праці та профілактика професійних хвороб: попередній (при вступі на роботі) та періодичні медогляди позивача в процесі виробничої діяльності, ніяких скарг чи заяв на стан здоров`я позивача не було зафіксовано.

Крім того, в акті за формою П-4 не зазначено, що по факту розслідування професійного захворювання складалися протоколи про адміністративні порушення в сфері охорони праці та були застосовані адміністративні стягнення. Оскільки не має доказів притягнення працівників відповідача до адміністративної або іншої відповідальності, то відсутні підстави вважати вчинення відповідачем протиправних дій щодо позивача, а відсутність вини, як обов`язкового елемента моральної шкоди, згідно ст. 1167 ЦК України, звільняє відповідача від відповідальності. Акт розслідування профзахворювання позивачем не оспорювався.

На думку відповідача відсутні докази його протиправних дій, що спричинили втрату позивачем працездатності, та могли б бути підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням.

В матеріалах цивільної справи відсутні розрахункові документи (чеки, касові чеки, квитанції) чи інші документи, які б свідчили про витрачання коштів на придбання в період лікування лікарських препаратів, зазначених в довідках лікаря, що є єдиними належними та допустимими доказами, які можуть свідчити про понесення позивачами витрат на лікування та придбання ліків, оскільки розрахунковий документ свідчить про укладання договору роздрібної купівлі-продажу товару, яким є лікарські засоби.

Позивач стверджує, що зазнає біль досить тривалий час, але професійне захворювання - захворювання, яке виникає внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлено виключно або переважно тривалим впливом шкідливих речовин.

Відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених Наказом МОЗ від 08.04.2014 р. №248 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 6 травня 2014р. за №472/25249, умови та характер праці електрослюсаря підземного дільниці МДРПУС ДП «ВК «Краснолиманська» відносяться: по пилу - до 3 класу 2 ступеню; за рівнем виробничого шуму - до 2 ступеню (допустимі; за важкістю праці - до 3 класу 3 ступеню; за параметрами мікроклімату - до 3 класу 2 ступеню а це, як правило, відноситься до легкого та середнього ступенів важкості (з втратою професійної працездатності в період трудової діяльності).

Позивачем в якості факту спричинення моральних страждань помилково прийнятий висновок МСЕК від 08.09.2022 року про встановлення йому ступеня втрати професійної працездатності в розмірі 65 % у сукупності по профзахворюванню . Однак, висновок МСЕК про відсоток відшкодування професійної працездатності не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Висновком медичних органів як підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичної установи, або медично-консультаційної або медично-соціальної експертної комісії про стрес, що зазнав потерпілий в результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, або їх наслідків, про депресію чи інші негативні прояви стану постраждалого.

Підтверджень, що позивач хворів на профзахворювання, коли працював на ДП «ВК «Краснолиманська», або регулярно звертався за мед. допомогою в мед. заклади у період своєї праці позивачем не долучено до матеріалів справи. Зі слів позивача, що зазначається в витягу з амбулаторної карти, з 2017 року позивач , тобто після звільнення з ДП «ВК «Краснолиманська», хворів на радікулапатію та бронхіт (звільнився з підприємства з 04.11.2021 року).

Відповідач наполягає прийняти до уваги, що Акт П-4 від 01.09.2022 року складений компетентною комісією із зауваженням, що на момент розслідування позивач не працює в шкідливих умовах з 04.11.2021 року, виявити осіб, які порушили законодавство України з ОП , що призвело до даного професійного захворювання немає можливості, тобто комісія не визнає профзахворювання, що воно отримане на ДП «ВК «Краснолиманська». Акт позивачем не оспорювався.

Позивачем не доведений факт завдання йому моральної шкоди, оскільки висновків медичних органів, які підтверджують факт перенесення позивачем моральних страждань до суду не надано, тому факт спричинення моральної шкоди є недоведеним.

Позивач звільнився з ДП «ВК «Краснолиманська» 04.11.2021 року, в період праці на підприємстві мед. огляди за період 2015-2019 р.р. пройдені без зауважень, до роботи був «ПРИДАТНИЙ», на «Д» обліку не перебував, за час роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» позивач не був на лікарняному жодного разу, що підтверджує мед. довідка з ДП «ВК «Краснолиманська» та є відмітка про мед.огляди та зареєстровані лікарняні листи з 2015 року. Жодних підтверджень доказових з 2017 року про належне мед.звернення чи мед.лікування, консультацій в інституті медицини праці ім. Ю.Кундеєва до матеріалів справи позивачем не долучено.

Відповідач вважає вимоги позивача необґрунтованими і незаконними, вказану суму моральної шкоди завищеною та такою, що не відповідає засадам розумності та справедливості, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

У поданому відзиві представник відповідача просила суд про розгляд справи за її відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду надала пояснення по суті позову, просила розгляд справи провести за її відсутності, рішення по справі прийняти на розсуд суду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 останній працював у ДП «ВК «Краснолиманська» з 02.04.1996 року по 04.11.2021 року. Звільнений 04.11.2021 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (арк.с.19-20).

Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 119670 від 08 вересня 2022 року, яка видана Міжрайонною травматологічною МСЕК м. Покровська, ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках первинно всього 65% по сукупності профзахворювань, з 08 вересня 2022 року безтерміново, рекомендовано медикаментозне лікування за профзахворюваннями, санкурлікування по профрадикулопатії, підстава Акт огляду МСЕК № 928 (арк.с.9-10).

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 781873 від 08 вересня 2022 року, яка видана Міжрайонною травматологічною МСЕК м. Покровська ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності безтерміново, причина інвалідності професійне захворювання , протипоказана важка фізична праця, підземні та шкідливі умови виробництва, роботи у вимушеному положенні тіла, переохолодження (арк.с.11-12).

Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01 вересня 2022 року, затвердженому 02 вересня 2022 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, ОСОБА_1 встановлено професійне захворювання: хронічна радикулопатія L5,S1 ліворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами (М 54.1). Хронічний бронхіт ІІ ст. фаза затухаючого загострення, дифузний пневмосклероз ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). (J 41.0). Гіпертонічна хвороба ІІ ст., с.3 СН І ст., ризик 4 (І 10.Х). Порушення ліпідного обміну. Рефракційна амбліопатія правого ока. Міопатія середнього ступеня лівого ока. Астигматизм лівого ока. Ангіопатія сітківки. Професійне захворювання у ОСОБА_1 виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи на підприємстві вугільної промисловості України, а саме ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дії шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми. У зв`язку з тривалим часом роботи ОСОБА_1 на підприємстві вугільної промисловості в умовах шкідливих виробничих факторів та тим фактом, що на момент розслідування він не працює в шкідливих умовах з 04.11.2022 року, виявити осіб, які порушили законодавство України з охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи, що призвело до даного професійного захворювання не можливо (арк.с.13-16).

Відповідно до Виписки за № 597 від 29.07.2022 року ОСОБА_1 встановлено діагноз: «Хронічна радикулопатія L5,S1 ліворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічним та больовим синдромами. Хронічний бронхіт ІІ ст. фаза затухаючого загострення, дифузний пневмосклероз ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.) захворювання професійні встановлені вперше (арк.с.17-18).

Відповідно до постанови Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області Фонд соціального страхування України від 23.09.2022 року за № 14019/10032904/1/2 призначено потерпілому ОСОБА_1 одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 28730 грн. (арк.с.42).

Відповідно до постанови Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області Фонд соціального страхування України від 23.09.2022 року за № 14019/10032904/1/3 призначено потерпілому ОСОБА_1 щомісячну страхову виплату в розмірі 8523, 81 грн. Виплати провадити з 08.09.2022 р., безстроково (арк.с.43).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1,2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України працівник має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 210/4342/18.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, відчуття постійного болю, веде до висновків про наявність моральної шкоди.

Згідно з наданими позивачем медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано постійний нагляд лікарів, протипоказана важка фізична праця, шкідливі умови виробництва, роботи у вимушеному положенні тіла, переохолодження.

Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням.

Суд не може погодитися з запереченнями представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, та відсутністю будь-яких доказів наявності змін психічного стану, підтвердження факту звернення позивача до лікарів, надання підтверджень витрат на ліки, що було б встановлено як наслідок фізичних та душевних страждань, а також відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на підприємстві відповідача, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.09.2022 року, визначено, що підставою для встановлення ОСОБА_1 професійного захворювання став тривалий період роботи на підприємстві вугільної промисловості, а саме ДП «ВК «Краснолиманська» - в умовах дій шкідливих факторів, параметри яких перевищували допустимі норми.

При цьому, доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період його роботи на підприємстві - відповідачем не надано.

Матеріали справи доведено, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Також, твердження представника відповідача щодо інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Окрім цього, доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода.

Враховуючи викладене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та протипоказана важка праця, робота в підземних умовах, що обмежило життєву активність позивача.

Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача.

Відповідно до п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з

них.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійними захворюваннями згідно висновку МСЕК втрачена на 65 %, позивач визнаний інвалідом третьої групи, безстроково.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає до стягненню сума у розмірі 65000 грн., такий розмір матеріальної шкоди є розумним, справедливим та достатнім, а також не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача.

Відповідно до п. 164.2.14. ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи - платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Станом на 01 січня 2022 року розмір мінімальної заробітної плати становить 6500 грн., а сума стягнутої моральної шкоди в розмірі 65000 грн. перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (6500х4=26000 грн.).

Тому, суд приходить до висновку, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 65000 грн. відповідачу слід здійснити з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звертаюсь до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з професійним захворюванням позивач був звільнений від сплати судового збору,

Таким чином, згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 992, 40 грн.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст.153,173,237-1 Кодексу законів про працю України, ст. 23,1168 Цивільного кодексу України, ЗУ «Про охорону праці», ст.ст.2,4,512,13,76-82,133,141,259,263,264,265,352,354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», третя особа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (, місцезнаходження: 85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 65000 (шістдесят п`ять тисяч) грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (, місцезнаходження: 85310, Донецька область, м. Родинське, вул. Перемоги, 9) на користь держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 (сорок) коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.Ю. Мащук