КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/3046/17 Головуючий у 1 інстанції: Петренко Н.О.
провадження №22-ц/824/8061/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної Аліни Анатоліївни, третя особа: приватний нотаріус Шостинського міського нотаріального округу Буйвал Ганна Василівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року позивач ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А.А. про визнання недійсним договору купівлі-продажу серія та номер: 3204, об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною A.A.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладено кредитний договір №486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі

1 010 000 грн, строком до 10 жовтня 2027 року зі сплатою 15,99 % річних.

10 жовтня 2007 року для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором та можливих змін та доповнень до нього ОСОБА_2 передала в іпотеку АКБ «Правекс-Банк» належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Договір іпотеки посвідчено нотаріусом та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна.

Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 1 010 000 грн., а ОСОБА_2 не виконала зобов`язання за кредитним договором.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитом у сумі 994 471 грн 64 коп. На час звернення з позовом вказане рішення суду боржником не виконане і заборгованість не сплачено. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Вказував, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» володіє інформацією стосовно незаконно проведених дій щодо вивільнення предметів іпотеки та продажу їх третім особам. За інформацією з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , власником значиться ОСОБА_1 . Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року.

У грудні 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало до суду заяву про залучення його до участі у справі в якості правонаступника позивача.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року до участі у справі залучено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юніна А.А., приватний нотаріус Шостківського міського нотаріального округу Буйвал Г.В., про визнання добросовісним набувачем нерухомого майна.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу квартири. Договір купівлі-продажу нотаріально посвідчено Юніною A.A .

Згідно з відомостями із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підготовлених приватним нотаріусом Антиповою І.В. 17 жовтня 2016 року, запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено.

Приватним нотаріусом Шосткінського міського нотаріального округу Буйвал Г.В. на підставі листа ПАТ КБ «Правекс-Банк» від 17 жовтня 2016 року №468 вилучено із Державного реєстру іпотек, іпотеки на все майно ОСОБА_2

21 жовтня 2016 року відомості щодо придбаного об`єкта нерухомого майна було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно з Інформаційною довідкою вбачалось, що є відсутніми відомості про реєстрацію іншого речового права, відомості про державну реєстрацію іпотеки та відомості про державну реєстрацію обтяжень станом на день укладення договору купівлі-продажу квартири.

Представник продавця ОСОБА_3 стверджував, що зазначена квартира на момент укладання нотаріально посвідченого договору нікому іншому не подарована, іншим способом не відчужена, не перебуває під арештом, забороною відчуження, судового спору щодо неї, а також прав на неї у третіх осіб немає. Від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб.

Також представник продавця свідчив, що заявлені права і подані документи відповідають вимогам законодавства, відсутні суперечності між заявленими та зареєстрованими правами на нерухоме майно, що є предметом цього договору та їх обтяженням, відомості про нерухоме майно, наявні у Державному реєстрі речових прав, відповідають дійсності та поданим документам.

Після вселення в придбану квартиру позивач протягом двох років виконував ремонтно-будівельні роботи жилих приміщень. З часу придбання квартири ОСОБА_1 виконано ремонтно-будівельні роботи на загальну суму близько 350 000 грн. ОСОБА_3 , звільняючи квартиру, повністю її зруйнував, демонтувавши опалювані прилади, електрообладнання, сантехніку та все, що можливо було відокремити. Попередня власник квартири ОСОБА_2 , достеменно знаючи, що квартира перебуває в іпотеці ПАТ КБ «Правекс-Банк», разом з чоловіком, ОСОБА_3 , ввівши в оману, протиправно заволоділи коштами в сумі 1 031 630 грн, незаконно продали квартиру.

Своїми незаконними діями продавець ОСОБА_2 та посередник ОСОБА_3 завдали ОСОБА_1 значної майнової шкоди, протиправно заволодівши грошима. ОСОБА_1 вважає себе добросовісним набувачем квартири та мотивує це тим, що при укладанні договору купівлі-продажу 18 жовтня 2016 року будь-які обставини щодо порушення вимог законодавства України відомі йому не були і не могли бути відомі, оскільки на момент купівлі-продажу квартира не перебувала під арештом та під забороною, не знаходилася у податковій заставі. Позивач вжив усіх можливих заходів для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні первісного позову, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Постановою Верховного Суду від 28.10.2020 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та постанову Київського апеляційного суду від 13.11.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу серія та номер: 3204, об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 18.10.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. та застосувано наслідки недійсності правочину.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» судовий збір у розмірі 533 грн 33 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» судовий збір у розмірі 533 грн 33 коп.

Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юніної А.А. на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» судовий збір у розмірі 533 грн 33 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»відмовити повністю.

Скарга обґрунтовувана тим, що рішення суду першої інстанції про визнання договору купівлі-продажу недійним ухвалено з неправильним застосуванням ст.16 ЦК України та порушенням ст.5 ЦІІК України.

Також, в порушення статей 49 та 189 ЦПК України суд першої інстанції не вирішив питання про прийняття чи відмову у прийнятті заяв позивача про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог шляхом постановлення відповідних ухвал.

Зазначав, що укладений відповідачами договір купівлі-продажу не може вважатись таким, що був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також таким, що був спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відтак, він вже не підпадає під визначення правочину, який порушує публічний порядок.

Крім цього, ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості не може вважатись таким, що становить небезпеку для інтересів держави і суспільства загалом, а матеріали судової справи не містять жодних доказів вини, яка б виражалась у намірі порушити публічний порядок.

Таким чином, визнання судом договору купівлі-продажу недійсним на підставі ст.228 ЦК України в даному випадку с абсолютно необґрунтованими та безпідставними.

При розгляді справи судом першої інстанції не було враховано, що відповідач ОСОБА_1 в силу статей 330 та 388 ЦК України є добросовісним набувачем квартири, так як при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про ймовірну відсутність у продавця прав на відчуження спірного майна, в той час як органи державної влади не змогли запобігти продажу майна відповідачкою ОСОБА_2 в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_1 не може вважатись добросовісним набувачем з огляду на відмову у задоволенні його зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем, є некоректним. Положення статей 330 та 388 ЦК України передбачають, що особа набуває право власності на майно як добросовісний набувач лише у разі витребування від нього цього майна. Зустрічний позов відповідача ОСОБА_1 не був задоволений з мотивів того, що майно від нього не витребовувалось. Водночас питання добросовісності набуття майна суд не досліджував по суті.

Вважає, що в порушення статті 6 Конвенції суд першої інстанції не надав відповіді на ключовий аргумент відповідача ОСОБА_1 щодо використання позивачем неналежного способу захисту та не надав жодної оцінки обраному способу захисту цивільного права, в той час як справедливе вирішення цивільної справи неможливе без висновку про те, яке право особи порушується, оспорюється чи не визнається, а також визначення яким є належний спосіб захисту цього права.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , після пред`явлення позову про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживаючи правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушив майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Суд вказував, що посилання відповідача на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало, є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказану квартиру, яка перебуває під іпотекою, свідчить про мету приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного кредитного договору.

Крім того, договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки, та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, а тому без згоди іпотекодержателем не може бути відчуженим.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 10.10.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладено кредитний договір №486-011/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 1 010 000 грн, строком до 10 жовтня 2027 року зі сплатою 15,99 % річних.

10.10.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», укладено договір іпотеки, який посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстровано у реєстрі за №5097, та накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна - квартири АДРЕСА_2 в Україні (т.1, а.с.30-36).

За п.1.7 договору іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки або передавати у наступну іпотеку (заставу) іншим особам, реєструвати інших осіб, передавати у спільну діяльність, лізинг, користування.

Пунктом 3.1.1 іпотечного договору передбачено, що при порушенні іпотекодавцем умов основного зобов`язання щодо строку погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні іпотекодавцем умов даного договору та у випадках, установлених законом, у іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобов`язанням, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку.

Згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10.10.2007 року на підставі договору іпотеки 486-011/07Р року №5097, 5098 на квартиру в АДРЕСА_1 накладено заборона на нерухоме майно (т.1, а.с.65).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27.07. 2016 року у справі №755/8527/16-ц з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 944 471 грн 64 коп.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені дружини ОСОБА_2 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в Україні, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною A.A. (т.2, а.с.43-44).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (дата, час формування 18.10.2016 16:46:49), тобто,на час укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 знаходилась під обтяженням згідно повідомлення, 10.10.2007 року, АКБ «Правекс -Банк», тип обтяження Іпотека (т.2, а.с.58). В той же час запис про обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна погашено 17.10.2016 о 20:30:04.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року у задоволенні основного позову ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса КМНО Юніної А.А. про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія», треті особи: Приватний нотаріус КМНО Юніна А.А., приватний нотаріус Шостківського міського нотаріального округу Буйвал Г.В., про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем нерухомого майна відмовлено (т.2, а.с.161-168).

Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2019 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишено без задоволення та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 травня 2019 року залишено без змін (т.3, а.с.64-71).

Постановою Верховного суду від 28.10.2020 року скасовано рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та постанову Київського апеляційного суду від 13.11.2019 року скасовано і справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.116-122, т.3).

Встановлено, що підставою для скасування вищевказаного рішення суду було те, що до заяви про залучення до участі у справі в якості правонаступника ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» додало копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 10 серпня 2017 року, у додатку до якого було зазначено, що воно придбало право вимоги за кредитним договором від 16 лютого 2007 року №485-002/07Ф, а не за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 486-011/07Р.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна право вимоги за договором 486-011/07Р відповідно до акту прийому-передачі, договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с.158-162, т.3).

Отже, судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором №486-011/07Р перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

За п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

За ч.3 ст.228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - обтяження - це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину.

Згідно із Законом України «Про іпотеку» іпотекою визначається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

За ч.1 ст.33 ЗУ «Про Іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЗУ «Про Іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: відчужувати предмет іпотеки.

Згідно з ч.3 ст.12 ЗУ «Про Іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

З врахуванням викладеного судом вірно не прийнято до уваги того, що спірне майно не перебувало під забороною, оскільки ОСОБА_2 інтереси якої представляв її чоловік, не міг діяти без згоди іпотекодержателя - позивача, оскільки діяв ЗУ «Про Іпотеку» відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 була передана в іпотеку.

За ст.17 ЗУ «Про Іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмету іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Тобто на момент вчинення правочину відомості про те, що договір іпотеки припинено або рішення суду виконано, були відсутні.

Крім того, продавець майна знаючи, що спірне майно знаходиться під іпотекою, не мав права здійснювати дії щодо його відчуження.

Також умовами іпотечного договору передбачено, що іпотекодавець не має права відчужувати предмет іпотеки або передавати у наступну іпотеку (заставу) іншим особам, реєструвати інших осіб, передавати у спільну діяльність, лізинг, користування, тобто умовами договору чітко передбачено, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати квартиру АДРЕСА_2 .

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Як вірно зазначено судом, представник відповідача вказує на те, що відповіда ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, однак вказане твердження, суд не прийняв до уваги, оскільки відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.05.2019 року у зустрічному позові про визнання ОСОБА_1 добросовісним набувачем нерухомого майна - відмовлено. Вказане рішення набуло законної сили та не оспорювалось ОСОБА_1

ОСОБА_3 , який діяв інтересах ОСОБА_2 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно був обізнаний про невиконане дружиною грошове зобов`язання за кредитним договором № 486-011/07Р та про наявний договір іпотеки.

Враховуючи викладене, дослідивши докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_3 , який відчужив майно (квартиру) на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 , після пред`явлення позову про стягнення заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживаючи правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушив майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Посилання відповідача на те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказану квартиру, яка перебуває під іпотекою, свідчить про мету приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного кредитного договору.

Крім того, суд вірно вказав, що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, а тому без згоди іпотекодержателем не може бути відчуженим.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: