№ 201/6960/22
провадження 2/201/3028/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26 вересня 2022 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності на частину майна, стягнення коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником посилаються на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03 травня 2009 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання позивач та відповідач мають трьох неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньок - двійнят ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стосунки в сім`ї не склалися, почалися конфлікти, стало питання про розлучення, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року шлюб сторін розірваний, рішення набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто спільне майно, а саме: - транспортний засіб марки TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , який було оформлено на відповідача. Ринкова вартість транспортного засобу складає 1514668.46 грн. Позивач на даний час фактично користується цим рухомим майном, відповідач цим майном не користується.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної ємнісної власності.

Крім того, позивачем у 1993 році відкрито рахунок у банку «Ізраїль Дисконт Банк Дтд.», який було оформлено на позивача: № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа, держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США (що підтверджується банківською випискою). Даний рахунок було відкрито під час знаходження позивача в першому шлюбі з ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також у 2010 році позивач дізнався що має хворобу: полікістоз нирок (що підтверджується випискою з амбулаторної карти) та позивачу була потрібна операція з пересадки нирки. У 2013 році позивач готувався до операції з пересадки нирки та побоюючись за можливі негативні наслідки майбутньої операції та враховуючи те, що на утриманні позивача є малолітня дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також враховуючи те, що дружина позивача ОСОБА_2 не працює, позивачем 23 квітня 2013 року було долучено до користування вищевказаним валютним рахунком відповідача. Проте, у зв`язку з відсутністю донорської нирки операцію з пересадки нирки позивачу було проведено лише в 2019 році.

Відповідач за весь період знаходження у шлюбі з позивачем жодного дня ніде не працювала, тому й користувалася коштами позивача, які знаходились на вказаному вище валютному рахунку.

Також, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо всіх їх спільних трьох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньок - двійнят ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили. Таким чином, всі троє дітей від шлюбу з відповідачем наразі знаходяться на утриманні позивача.

Отже, позивач вважає, що всі грошові кошти, які знаходяться на валютному рахунку, відкритому на його ім`я у банку «Ізраїль Дисконт Банк Лтд.», № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США, є особистою приватною власністю позивача та не є спільною сумісною власністю з відповідачем, так як рахунок був відкритий позивачем до моменту укладення шлюбу з відповідачкою.

Проте, відповідач так не вважає та не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначений валютний рахунок та вважає, що кошти які є на даному валютному рахунку є її спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач на даний час фактично користується таким майном, а відповідач таким майном не користується, тому позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом: визнання права власності за позивачем на транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу в розмірі 757334.23 грн.

Отже, позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль і вклад. В добровільному порядку домовитися про поділ вказаного спільного майна відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна (коштів) без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цим майном, коштами протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просив фактично: визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , припинити право власності ОСОБА_2 на вказане рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в розмірі 757334.23 грн. та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на рахунок та всі грошові кошти, що. містяться на рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 у банку «Ізраїль Дисконт Банк Лтд.», № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США, а також стягнути з відповідача на користь держави не сплачений при подачі позову судовий збір (позивач по закону звільнений від сплати судового збору), задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України; позовні вимоги фактично не визнала, не заперечує проти розгляду справу без її участі. Правом надання відзиву на позов не скористалася, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними. Причини неявки відповідача в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала; в судове засідання відповідач не з`явився без поважних причин і навіть не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання відповідача на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів з`ясовано, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03 травня 2009 року, який був зареєстрований в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 246 від 03 травня 2009 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання позивач та відповідач мають трьох неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньок - двійнят ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стосунки в сім`ї не склалися, почалися конфлікти, стало питання про розлучення, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року у справі № 201/12991/19 шлюб сторін розірваний, рішення набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто спільне майно, а саме: - транспортний засіб марки TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , який було оформлено на відповідача. Ринкова вартість транспортного засобу відповідно до висновку експертного дослідження но визначенню ринкової вартості автомобіля № 042/22 від 02 серпня 2022 року, складеного судовим експертом Цаберябим Віктором Миколайовичем, складає 1514668.46 грн. Позивач на даний час фактично користується цим рухомим майном, відповідач цим майном не користується.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної ємнісної власності.

Крім того, позивачем у 1993 році відкрито рахунок у банку «Ізраїль Дисконт Банк Дтд.», який було оформлено на позивача: № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа, держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США (що підтверджується банківською випискою). Даний рахунок було відкрито під час знаходження позивача в першому шлюбі з ОСОБА_7 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до свідоцтва про смерть).

Також у 2010 році позивач дізнався що має хворобу: полікістоз нирок (що підтверджується випискою з амбулаторної карти) та позивачу була потрібна операція з пересадки нирки. У 2013 році позивач готувався до операції з пересадки нирки та побоюючись за можливі негативні наслідки майбутньої операції та враховуючи те, що на утриманні позивача є малолітня дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також враховуючи те, що дружина позивача ОСОБА_2 ніде не працює, позивачем 23 квітня 2013 року було долучено до користування вищевказаним валютним рахунком відповідача. Проте, у зв`язку з відсутністю донорської нирки операцію з пересадки нирки позивачу було проведено лише в 2019 році.

Відповідач за весь період знаходження у шлюбі з позивачем жодного дня ніде не працювала, тому й користувалася коштами позивача, які знаходились на вказаному вище валютному рахунку. Більш того, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у справі № 201/3757/21 ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо всіх трьох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньок - двійнят ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили. Таким чином, всі троє дітей від шлюбу з відповідачем наразі знаходяться на утриманні позивача.

Отже, позивач вважає, що всі грошові кошти, які знаходяться на валютному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 у банку «Ізраїль Дисконт Банк Лтд.», № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США, є особистою приватною власністю позивача та не є спільною сумісною власністю з відповідачем, так як рахунок був відкритий позивачем до моменту укладення шлюбу з ОСОБА_2 .

Проте, відповідач так не вважає та не визнає право особистої приватної власності позивача на зазначений валютний рахунок та вважає, що кошти які є на даному валютному рахунку є її спільною сумісною власністю. Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач на даний час фактично користується таким майном та відповідач таким майном не користується, тому позивач пропонує поділити вищезазначене майно, шляхом: визнання права власності за позивачем на транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу в розмірі 757334.23 грн.

Отже, позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль і вклад. Позивач вважає невизначеність з цим майном, коштами протиправною, порушені його права та закон, так як він не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернувся до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток, але отримав відмову. В добровільному порядку питання не вирішено, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач має право на поділ спільного майна в судовому порядку. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами.

Суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що дійсно строни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 03 травня 2009 року, який був зареєстрований в Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом № 246 від 03 травня 2009 року. Від цього шлюбу і спільного мешкання позивач та відповідач мають трьох неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньок - двійнят ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стосунки в сім`ї не склалися, почалися конфлікти, стало питання про розлучення, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2020 року у справі № 201/12991/19 шлюб сторін розірваний, рішення набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі сторонами було набуто спільне майно, а саме: - транспортний засіб марки TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , який було оформлено на відповідача. Ринкова вартість транспортного засобу відповідно до висновку експертного дослідження но визначенню ринкової вартості автомобіля № 042/22 від 02 серпня 2022 року, складеного судовим експертом Цаберябим Віктором Миколайовичем, складає 1514668.46 грн. Позивач на даний час фактично користується цим рухомим майном, відповідач цим майном не користується.

Незважаючи на те, що відповідач є титульним власником рухомого майна, вказаний автомобіль набутий колишнім подружжям за час шлюбу і, згідно приписів ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 68 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України, належать позивачу та відповідачу на праві спільної ємнісної власності.

Крім того, позивачем у 1993 році відкрито рахунок у банку «Ізраїль Дисконт Банк Дтд.», який було оформлено на позивача: № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа, держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США (що підтверджується банківською випискою). Даний рахунок було відкрито під час знаходження позивача в першому шлюбі з ОСОБА_7 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до свідоцтва про смерть).

Також у 2010 році позивач дізнався що має хворобу: полікістоз нирок (що підтверджується випискою з амбулаторної карти) та позивачу була потрібна операція з пересадки нирки. У 2013 році позивач готувався до операції з пересадки нирки та побоюючись за можливі негативні наслідки майбутньої операції та враховуючи те, що на утриманні позивача є малолітня дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також враховуючи те, що дружина позивача ОСОБА_2 ніде не працює, позивачем 23 квітня 2013 року було долучено до користування вищевказаним валютним рахунком відповідача. Проте, у зв`язку з відсутністю донорської нирки операцію з пересадки нирки позивачу було проведено лише в 2019 році.

Відповідач за весь період знаходження у шлюбі з позивачем жодного дня ніде не працювала, тому й користувалася коштами позивача, які знаходились на вказаному вище валютному рахунку. Більш того, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 року у справі № 201/3757/21 ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав щодо всіх трьох дітей: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньок - двійнят ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення набрало законної сили. Таким чином, всі троє дітей від шлюбу з відповідачем наразі знаходяться на утриманні позивача.

Отже, позивач вважає, що всі грошові кошти, які знаходяться на валютному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 у банку «Ізраїль Дисконт Банк Лтд.», № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США, є особистою приватною власністю позивача та не є спільною сумісною власністю з відповідачем, так як рахунок був відкритий позивачем до моменту укладення шлюбу з ОСОБА_2 .

Після розлучення позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, оскільки майно було придбане позивачем та відповідачем в період шлюбу, воно належить позивачу та відповідачу, як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач на даний час фактично користується таким майном та відповідач таким майном не користується, тому позивач пропонує поділити саме спільне вищезазначене майно, шляхом: визнання права власності за позивачем на транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 та стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу в розмірі 757334.23 грн.

Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України).

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, шо є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Також відповідно до зазначеної Постанови Пленуму ВСУ, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають, істотне значення для справи, потрібно розуміти в тому числі і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майка в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 рову, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи те, що на утриманні позивача знаходяться троє неповнолітніх дітей від відповідачки, тоді як відповідачка не бере участі у матеріальному забезпеченні та вихованні дітей, а позивач всім своїм майном та коштами бере пряму участь у забезпеченні дітей всім необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, позивач просить суд врахувати також положення Конвенції про права дитини, яку було прийнято Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифіковано Україною 27 лютого 1991 року. Згідно з пунктами 1, 2 статті З конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль і вклад. Запропонований варіант поділу майна подружжя відповідає інтересам кожного з подружжя та дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, при цьому, у разі ухвалення судового рішення, у кожного з них у власності буде окремий самостійний об`єкт майна (коштів) без втрати цільового призначення. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд у своїй Постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України.

Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у Постанові від 21 листопада2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, що був викладений в Постанові від 20 червня 2018 року у справі №756/14404 (провадження № 61-24789св18) Верховний Суд зазначив: «Оскільки, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу».

Отже, за правовим висновком Верховного Суду грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковуються на відповідному рахунку є спільним майном подружжя, оскільки конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Серед способів захисту цивільних прав та інтересів зокрема є: визнання права та зміна правовідношення.

Цією статтею передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ч.1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги часткове не визнання відповідачем позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 та припинити право власності ОСОБА_2 на це рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в розмірі 757 334.23 грн., визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на рахунок та всі грошові кошти, що містяться на рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 у банку «Ізраїль Дисконт Банк Лтд.», № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США, а також стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір в сумі 12 405 грн..

Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна подружжя, визнання права власності на майно, стягнення коштів і витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .

Припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на рухоме майно: транспортний засіб TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу TESLA, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя в розмірі 757 334.23 грн. (сімсот п`ятдесят сім тисяч триста тридцять чотири гривні 23 копійки).

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , право особистої приватної власності на рахунок та всі грошові кошти, що містяться на рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 у банку «Ізраїль Дисконт Банк Лтд.», № рахунку НОМЕР_3 (попередній номер рахунку НОМЕР_4 ) у Відділенні в місті Хайфа держави Ізраїль за адресою: 47 ОСОБА_6 , валюта рахунку долари США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 12 405 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 25 листопада 2022 року.

Суддя