Справа № 369/6981/22
Провадження № 2/369/4702/22
РІШЕННЯ

Іменем України

28.11.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.

секретаря Смушко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ей-Петрол» про стягнення заробітної плати, виплати при звільненні, середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 01 жовтня 2018 року по 31 травня 2022 року перебував у трудових відносинах з ПП «Ей-Петрол». З березня 2022 року підприємство почало затримувати заробітну плату, тому виникла заборгованість в розмірі 26 400 грн. На його вимогу провести розрахунок, відповідач повідомив, що його відправлено у відпустку без збереження заробітної плати на період воєнного стану. У зв`язку з наявним боргом за заявою, його звільнено за угодою сторін, 31 травня 2022 року отримав трудову книжку, але жодного розрахунку з ним не проведено. Також йому було нараховано виплату в розмірі 19 400,39 грн., яку теж він не отримував. Вважає необґрунтованим посилання відповідача про перебування у відпустці без збереження заробітної плати, оскільки жодних заяв він не писав.

На підставі ст.ст.47,116, 117 КЗпП України, оскільки у день звільнення з ним не проведено повного розрахунку, тому ПП «Ей-Петрол» зобов`язані виплатити середній заробіток за час затримки у розрахунку. Крім того, вказав, що через порушення відповідачем трудового законодавства, порушення його законних прав, йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 20 000 грн.

Просив суд стягнути з ПП «Ей-Петрол» на користь ОСОБА_1 :

заробітну плату за березень 2022 року, квітень 2022 року та травень 2022 року в розмірі 26400 грн.;

нараховану виплату при звільненні в розмірі 19 400,39 грн.;

середній заробіток за час весь час затримки по день фактичного розрахунку;

моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.;

судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 серпня 2022 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У встановлений строк сторони заперечень щодо такого розгляду не надали.

13 вересня 2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача ПП «Ей-Петрол». Вказали, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої виплати в розмірі 19400,39 грн. позовні вимоги визнають та найближчим часом ці кошти будуть перераховані позивачу. Щодо інших вимог - заперечували. Зазначили, що заробітна плата за березень - травень 2022 році позивачу дійсно не нараховувалась, так як останній був відсутній на робочому місці, не виконував жодної роботи, а заробітна плата - це плата саме за виконану роботу, та не надав на їх вимогу поважних причин такої відсутності. Тому підстави для виплати заробітної плати за такий період відсутні.

Вказали, що на даний час підприємство не працює (основний вид діяльності - реклама), співробітники частково перебувають у відпустці без збереження заробітної плати, частково звільнились, перебувають у лавах ЗСУ, тому надати всі документи на час подання відзиву не мають можливості. Але зобов`язуються їх подати у найкоротший проміжок часу.

Також вважають необґрунтованими посилання позивача на заподіяння йому моральної шкоди, особливо за відсутності останнього на робочому місці. Працівники підприємства з початком війни були задіяні в обороні міста, волонтерському русі, але місцезнаходження ОСОБА_1 не було відоме. На даний час, зважаючи на війну, підприємство припинило господарську діяльність. Просило відмовити в задоволенні позову та надати додаткового часу на подання всіх документів на підтвердження своєї правової позиції.

На час вирішення справи, будь-яких додаткових заяв, клопотань, відповіді на відзив або інших заперечень від сторін до суду не надходило. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 був прийняти на посаду начальника відділу сервісу ПП «Ей-Петрол» з 01 жовтня 2018 року (наказ №23 від 28 вересня 2018 року).

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5? КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Наказом ПП «Ей-Петрол» №9-к від 31 травня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП з 31 травня 2022 року; бухгалтеру провести повний розрахунок компенсації відповідно до чинного законодавства за період з 01 жовтня 2018 року по 31 травня 2022 року за 88 днів.

Наказом ПП «Ей-Петрол» №9-к/1 від 31 травня 2022 року внесено зміни до вищевказаного наказу про звільнення, у зв`язку з проведенням перерахунку кількості днів компенсації за невикористану відпустку. А саме: «бухгалтеру провести повний розрахунок компенсації відповідно до чинного законодавства за період з 01 жовтня 2018 року по 31 травня 2022 року за 71 день.

ОСОБА_1 було нараховано для розрахунку при звільненні 19400,39 грн.

У день звільнення (31 травня 2022 року) позивач не отримував розрахунок.

За ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Вищевказані накази та сума для виплати сторонами оспорювались при розгляді даної справи.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗПП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При розгляді справи сторони не заперечували, що при звільненні ОСОБА_1 було нараховано для виплати 19 400,39 грн. На день вирішення справи, у суду відсутні відомості про виплату та отримання позивачем цих коштів, тому вимоги про їх стягнення підлягають до задоволення.

Щодо вимог про стягнення заробітної плати.

Згідно довідки про доходи ПП «Ей-Петрол» №12 від 31 травня 2022 року заробітна плата ОСОБА_1 за березень, квітень та травень 2022 року не нараховувалась та не виплачувалась: з 01 березня 2022 року відпустка без збереження заробітної плати на період воєнного стану в Україні.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що позивач за березень-травень 2022 року заробітну плату не отримував. За два останні місяці роботи (січень та лютий 2022 року) заробітна плата становила 8800 грн. на місяць з податками.

У своєму відзиві відповідач вказує на те, що заробітна плата позивачу не нараховувалась, оскільки останній не був на робочому місці та не виконував свою роботу, та вцілому підприємство не працює.

Суд погоджується з доводами позивача, що за ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування в трудових відносинах. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №761/12893/16-ц, від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц. Але відповідач у такому випадку зобов`язаний довести свої заперечення, а не обмежиться лише власними поясненнями.

Заперечуючи проти вимог про стягнення заробітної плати відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_1 писав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати або іншим чином роботодавець погодив дане питання з працівником та отримав згоду на таку відпустку. У своєму відзиві відповідач також вказує на те, що заробітна плата позивачу не нараховувалась, оскільки останній не був на робочому місці та не виконував свою роботу, та вцілому підприємство не працює. Але жодних доказів своїм запереченням не надав. Посилався на складнощі у їх наданні, але протягом двох місяців додаткових доказів до суду не надходило, не повідомлено і про причини неможливості подати такі докази. Суд зважає, що у разі простою або іншої причини неможливості роботи підприємства, відповідні відомості мають подаватись у податкові органи. Такі відомості або інформація у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що у матеріалах справи наявні суперечливі позиції відповідача (відпустка без збереження заробітної плати, відсутність на робочому місці, фактичне не здійснення господарської діяльності), на підтвердження яких не подано суду належних та допустимих доказів (заява на відпустку, фіксування прогулу або відсутності на робочому місці з інших причин, простій виробництва, тощо), тому вимоги про стягнення заробітної плати за березень - травень 2022 року в розмірі 26 400 грн. (з розрахунку 8800 грн. за один місяць) підлягають задоволенню з вирахуванням сум податків та зборів.

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки у виплатах.

Згідно з ч. 1 статті 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В роз`ясненнях, наданих в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано: установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини; сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивач був звільнений за власним бажання з 31 травня 2022 року, а тому відповідач зобов`язаний був провести розрахунок у день звільнення або наступного дня після пред`явлення позивачем роботодавцеві вимог про розрахунок, що зроблено не було.

Так, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З врахуванням вказаної норми процесуального права, суд враховує висновки, викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц, зокрема наступне: Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При вирішенні даної вимоги суд враховує також наступне.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини

При вирішенні спору суд враховує обставини непереборної сили пов`язані з воєнною агресією російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та суттєво ускладнює на даний час можливість здійснення господарської діяльності в країні суб`єктами господарювання та виконання ними зобов`язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України. Таким чином, 24 лютого 2022 року виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких відповідач об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, тому суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо здійснення відповідачем господарської діяльності у звичному режимі та виконання ним своїх трудових обов`язків згідно посадової інструкції з березня по травень 2022 року.

Щодо стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Також позивачу спричинені й моральні страждання, а саме внаслідок затримки у виплаті заробітної плати пережив моральні страждання та хвилювання, змушений був витрачати час та кошти на відновлення порушених прав, зазнав змін упорядкованого життєвого ритму. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує обставини справи та докази в їх сукупності, характер і тривалість страждань, стан здоров`я позивача, тяжкість завданої травми та наслідки, введення воєнного стану та можливість здійснення працівниками своїх трудових обов`язків. Тому до стягненню з відповідача підлягає моральна шкода в розмірі 2 000 грн.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями статтями 10, 13, 247, 258, 263, 267, 273, 355, 430 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до приватного підприємства «Ей-Петрол» про стягнення заробітної плати, виплати при звільненні, середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути з приватного підприємства «Ей-Петрол» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за березень 2022 року, квітень 2022 року та травень 2022 року в розмірі 26400 грн. (двадцять шість тисяч чотириста грн.) та нараховану виплату при звільненні в розмірі 19 400,39 грн. (дев`ятнадцять тисяч чотириста грн. 39 коп.) з подальшими відрахуваннями встановлених законодавством податків та інших обов`язкових платежів при виконанні рішення суду.

Стягнути з приватного підприємства «Ей-Петрол» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2000 грн. (дві тисячі грн.).

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Інформація про відповідача: приватне підприємство «Ей-Петрол», адреса: Київська область, Бучанський район,с. ПЕтропавлівська Борщагівка, вул.Велика Кільцева, буд.2, .

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28 листопада 2022 року.

Суддя