Справа № 154/2859/22 Головуючий у 1 інстанції: Кусік І. В.
Провадження № 22-ц/802/1029/22 Категорія: 70 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 жовтня 2022 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що сторони перебували у шлюбі від якого народилася дитина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Повідомляла, що на даний час вони разом не проживають, син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Кошти на утримання дитини в добровільному порядку відповідач не надає, всі обов`язки по забезпеченню життєвих потреб дитини лежать на матері.

Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) починаючи стягнення з 01.08.2022 року і до повноліття дитини.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.09.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання розподілу судових витрат

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення змінити, стягнути з відповідача на її користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, які слугують підставою для призначення аліментів, проте, визначаючи їх розмір, залишив поза увагою докази, які подала позивач.

Відповідач не скористався правом на відзив.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справ.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 25 листопада 2022 року, тобто дата складення повного судового рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 11.09.2018 року Володимир-Волинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, сторони є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області № 154/1382/20 від 28.05.2020 року, довідки про склад сім`ї № 2542, виданої 13.09.2022 року КП «Інформаційно-розрахунковий центр» Володимирської міської ради Волинської області, шлюб між сторонами розірвано, вони проживають окремо, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем.

Згідно з свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 27.08.2020 року Володимир-Волинським міжрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданого 22.10.2020 року Володимир-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відповідач перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 від якого народився син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Довідкою про доходи № 40/1663, виданої 04.10.2022 року ВЧ А2892, витягом з наказу командира ВЧ А2892 № 274 від 31.12.2020 року, стверджується, що відповідач працевлаштований та має на утриманні дружину ОСОБА_7 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині другій статті 51 Конституції України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 грудня - 2272 гривня.

Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 182, 184 СК України, врахувавши, що відповідач офіційно працює та - розмір його доходу обґрунтовано стягнув 1/6 частки від усіх видів заробітку ( доходу) щомісячно на утримання дитини. При визначені частки заробітку , яка стягуватиметься з відповідача, судом взято до уваги також наявність на утриманні у ОСОБА_2 малолітньої дитини від другого шлюбу та дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою частину 5 ст. 183 СК України, якою встановлено розмір стягуваних аліментів на одну дитину, оскільки зазначені положення закону застосовуються при стягненні аліментів судовим наказом та не є обов`язковими при вирішенні питання про стягнення аліментів у позовному провадженні.

Крім того, позивач не обґрунтувала необхідності стягнення на дитину аліментів у заявленому нею розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку ( доходу) та не подала щодо саме такого розміру аліментів належних, допустимих та достовірних доказів, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 77, 78, 79, 81 ЦПК України).

Як вбачається, з довідки про доходи, середня заробітна плата відповідача становить 14252 гривень та 1/6 частина становить 2375 гривень, що перевищує прожитковий мінімуму на дитину відповідного віку, встановлений законом.

Матеріали справи не містять детального опису та розрахунку витрат, які несе позивач для утримання малолітньої дитини. При відсутності такого обґрунтованого розрахунку витрат, колегія суддів вважає доводи апелянта про недостатність коштів, які стягнуті судом, безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував Постанову Верховного Суду від 28 травня 2021 року № 715/2073/20 не заслуговують на увагу.

Постановою Верховного Суду, на яку посилається скаржник, досліджувалось питання зменшення розміру аліментів на підставі ст.192 СК України, які стягнуті судовим наказом. Верховний суд зазначив, що оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.

В справі, яка переглядається в апеляційному порядку, саме позивач не надала беззаперечних доказів стягнення аліментів в заявленому розмірі, оскільки розмір аліментів, який був визначений судом першої інстанції є більшим ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Крім того, і сама позивач, як матір дитини, зобов`язана брати участь в утриманні дитини нарівні з відповідачем.

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі про наявність правових підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі, ніж це визначено судом першої інстанції, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя:

Судді: