Справа № 466/866/21 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/1592/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року в складі судді Баєвої О.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, за участю третьої особи Львівської міської ради про визнання права користування та зобов`язання укласти договір найму квартири, -

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, з участю третьої особи Львівської міської ради, про визнання права користування та зобов`язання укласти договір найму квартири, просив визнати за ним право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради переукласти договір оренди цієї квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що його дядько ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Дана квартира не була приватизована, документи та заяву про приватизацію не подав, квартира перебуває у комунальній власності.

Ордер на квартиру був виданий на ім`я ОСОБА_2 , якого визнали безвісти відсутнім. Позивач неодноразово звертався до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради з питань приватизації квартири та переукладення договору найму, однак йому відмовили. У зв`язку із цим звернувся до суду, просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, за участю третьої особи Львівської міської ради про визнання права користування та зобов`язання укласти договір найму квартири відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , вважає, що рішення ухвалено за неповного зясування обставин справи, неправильного дослідження та оцінки доказів.

Зокрема, стверджує, що суд першої інстанції порушив його право на житло, не оцінив та не дослідив докази у справі, не взяв до уваги, що він проживав у спірній квартирі, оплатив борг по комунальних послугах, не врахував пояснень та не дослідив договір найму та ордер на вселення у квартиру.

Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини зазначає, що суд не взяв до уваги те, що він тривалий час проживав з дяьком, хоч і не був зареєстрований у квартирі, крім нього інших родичів чи членів сім`ї у ОСОБА_2 немає.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Відзиву на апеляційну скаргу не недходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Учасники справи позивач ОСОБА_1 , представник відповідача Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, атакож представник третьої особи Львівської міської ради будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток на їх офіційні електронні адреси, в судове засідання 15.11.2022 не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не видався ордер на вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , ні договір найму, ні договір оренди на вказану квартиру з ним не укладався.

Більше того, суду не надано в принципі документів, які б свідчили про видачу ордеру на вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також Договору найму чи оренди, де предметом була б вказана квартира.

Також судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 18.06.2020, яке набрало законої сили виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення, зобов`язавши відповідачів відновити замурований вхід до квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до Акту ЛКП «Балатон-409» від 19.05.2022 квартира АДРЕСА_2 вільна, опечатана, ключі знаходяться в ЛКП «Балатон-409», на момент складання Акту у квартирі ніхто не проживає.

Щодо покликання ОСОБА_1 про те, що з ним мали в укласти Договір найму квартири АДРЕСА_2 , оскільки він є членом сім`ї ОСОБА_2 , суд встановив, що ОСОБА_1 не проживав спільно та не був пов`язаний із ОСОБА_2 спільним побутом, тому твердження ОСОБА_1 , що він є членом його сім`ї є необґрунтованими, інших доказів суду не надано.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що підстави для визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача переукласти договір оренди квартири, відсутні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

У статті 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК України відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення у інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК України передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно із ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 65 цього ж Кодексу наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є дядьком ОСОБА_1 , що стверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 21.06.2019 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №6 від 18.07.2019 ОСОБА_1 , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №1 від 21.06.2019, Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №0 від 21.06.2019 про народження ОСОБА_5 , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження №6 від 18.07.2019 про народження ОСОБА_2 (а.с. 118-122).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2020, справа №466/8663/19 задоволено заяву ОСОБА_1 та визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 безвісно відсутнім.

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили (а.с. 12-15).

Також, заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 18.06.2020, справа №466/5077/19 задоволено позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради та виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення, зобов`язавши відповідачів відновити замурований вхід до квартири АДРЕСА_2 .

Вирішено питання судових витрат.

Зазначене рішення також не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до Акту, затвердженого директором ЛКП «Балатон-409» від 19.05.2022, квартира АДРЕСА_2 вільна, опечатана, ключі знаходяться у ЛКП «Балатон-409» (а.с. 123).

Із цього акту слідує, що квартира АДРЕСА_3 складається з однієї кімнати площею 17,1 кв.м. на першому поверсі будинку та кладової площею 13,8 кв.м., яка розташована на мансарді будинку.

Крім цього, з довідки ф.2 з місця з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 28.05.2019 № 2505, виданої ЛКП «Збоїща-408», у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 , квартира комунальна, належить міській раді.

Зазначені обставини беззаперечно встановлені судом та визнаються сторонами відтак не доказуються в силу вимог ст. 82 ЦПК України.

Звертаючись до суду із вимогами про визнання права користування та зобов`язання укласти договір найму квартири позивач ОСОБА_1 в обґрунтування таких покликається на те, що ордер на спірну квартиру видавався на ім`я його дядька ОСОБА_2 , відтак Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради мала укласти з ним договір найму квартири, оскільки він є членом сім`ї ОСОБА_2 .

Колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 51 ЖК України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно до чинного законодавства, зокрема, ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який, є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

У осіб які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Такого по суті висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2012 року по справі № 6-60цс12.

Згідно із ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 не видався ордер на вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , також з ним також не укладався ні договір найму, ні договір оренди на вказану квартиру.

Більше того, у матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про видачу ордеру на вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також про укладення договору найму чи оренди цієї квартири.

При цьому, з листа Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №36-1803 від 07.05.2019 слідує, що основним квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 була ОСОБА_6 , 1917 року народження, яка знята з реєстрації як померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . З ІНФОРМАЦІЯ_3 у даній квартирі зареєстрований внук померлої ОСОБА_2 (а.с. 63).

Наведене спростовує доводи сторони позивача про те, що ордер на велення у квартиру АДРЕСА_2 був виданий на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно із Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої 30.09.2019 вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 10.04.2012 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 10).

Зазначене підтверджено і самим позивачем, який пояснив, що у квартирі АДРЕСА_2 він останній раз був 22 роки назад, не брав участі у її обслуговуванні, оплаті житлово-комунальних послуг, за виключенням оплати 3000 грн після виконання рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.06.2020.

Враховуючи наведене, вимоги позивача стосовно обов`язку відповідача щодо укладення з ним договору найму та визнання його прав на проживання у квартирі АДРЕСА_2 , є необґрунтованими, оскільки ордер на вселення у таку не видавався ні йому особисто, ні ОСОБА_2 , тобто і останній не був наймачем такої.

Таким чином, підстави для задоволення позовних вимог та визнання за ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_2 та зобов`язання відповідача переукласти договір оренди цієї квартири, відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 258, ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 31 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк