Справа № 462/22/21 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/4/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Копняк С.М., Приколоти Т.І.

секретаря Матяш С.І.

з участю представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року в складі судді Ліуша А.І. в справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, -

встановив:

Позивачі звернулися до суду з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності, покликаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 23 листопада 2010 року ОСОБА_7 успадкувала за ОСОБА_6 ще 1/6 частку квартири. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом №1-17 від 18 листопада 2020 року ОСОБА_2 успадкувала 1/6 частку квартири після смерті ОСОБА_7 , а іншу 1/6 частку квартири успадкувала ОСОБА_5 .

Між співвласниками квартири постійно виникають сварки щодо користування квартирою, відповідачка відмовляється визначити частки у такій.

Просили визначити за ОСОБА_2 2/6 частки квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_9 1/6 частку вказаної квартири, за ОСОБА_4 1/6 частку вказаної квартири.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_2 .

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що відповідачка відмовляється від укладення нотаріально посвідченого договору визначення часток, а не маючи відповідного рішення про визначення часток, апелянт позбавлена права розпоряджатись своєю часткою у праві спільної сумісної власності разом з іншими співвласниками, які були позивачами.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, здійснити розподіл судових витрат у порядку, визначеному ЦПК України.

20 червня 2022 року від ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яком остання зазначила, що обраний позивачами спосіб захисту не передбачений законом, оскільки визначення частки у праві спільної сумісної власності можливе при поділі майна, виділі частки з спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкриття після нього спадщини, при цьому такий позов спрямований на порушення прав відповідачки та прав її неповнолітньої дитини-інваліда. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Залізничного районного суду м. львова від 14 травня 2021 року залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_10 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не обґрунтовано, у чому полягає порушення їхніх прав, не наведено підстав та мету звернення до суду.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України судова колегія враховує таке.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 02 серпня 1996 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням № 526 від 02 серпня 1996 року, зареєстрованого Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації та записано у реєстрову книгу за № 15422, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23 листопада 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2025, посвідченого державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори Палажій Г.В., ОСОБА_11 стала спадкоємцем майна, зазначеного у заповіті ОСОБА_6 , а саме: 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із довідкою ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 2/5532 від 06 жовтня 2020 року станом на 29 грудня 2012 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за: ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Згідно із Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, ОСОБА_11 належало 2/6 частин квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_14 померла.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1-17 від 18 листопада 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої львівської державної нотаріальної контори Черибою З.В., ОСОБА_2 успадкувала 1/2 частину спадкового майна, що належало її матері ОСОБА_11 , а саме 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . Інша половина спадкового майна, а саме 1/6 частка спадкового майна спірної квартири перейшла до ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з означеним позовом, позивачі посилались на те, що між ними та відповідачкою постійно існують сварки і конфлікти щодо користування квартирою, добровільної згоди на припинення одного виду власності (спільної сумісної) та набуття іншого виду власності (спільної часткової) співвласники не досягли.

Згідно із частиною першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Аналогічні положення закріплені у ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ст. 355 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Як роз`яснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вирішуючи вимоги позивачів про визначення часток співвласників у спільному сумісному майні, колегія суддів констатує той факт, що частки сторін в спільному сумісною майні, набуті ними в порядку приватизації квартири, є невизначеними, проте після смерті одного із співвласників спільного сумісного майна, такі частки визначаються із закріпленого в ст.370 ЦК України принципу рівності часток та відсутності з боку співвласників, в т.ч. відповідача ОСОБА_5 , заперечень щодо цього та вимог про збільшення розміру його частки.

Матеріалами справи беззаперечно встановлено, що ОСОБА_5 є власником 2/6 квартири АДРЕСА_1 , з яких 1/6 набута згідно Свідоцтва про право власності від 02.08.1996 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а 1/6 частка квартири набута в порядку спадкування за законом після смерті свої матері ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 є власником 2/6 квартири АДРЕСА_1 , з яких 1/6 набута згідно Свідоцтва про право власності від 02.08.1996 згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», а 1/6 набута в порядку спадкування за законом після смерті свої матері ОСОБА_14 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_8 , виходячи з рівності часток, є власником 1/6 квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право власності від 02.08.1996 року набутої згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

ОСОБА_9 ( ОСОБА_15 ), виходячи з рівності часток, є власником 1/6 квартири АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право власності від 02.08.1996 року набутої згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Таким чином, колегія вважає твердження позивачів про те, що сторони не досягли згоди щодо припинення одного виду власності (спільної сумісної) та набуття іншого виду власності (спільної часткової), безпідставним, оскільки таке право на перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову є гарантованим правом співвласників, яке не може ставитись в залежність від будь-яких умов, зокрема, від того, що в подальшому комусь із співвласників часткової власності можуть висуватись будь-які вимоги щодо користування, розпорядження та утримання ними спільного майна.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа, яка звернулася до суду, має право на захист її майнового права чи інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким,

що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, примусове виконання обов`язку (пункти 1, 5 частини другої статті 16 ЦК України).

На переконання колегії суддів, за відсутності спору з приводу визначення часток, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Позивачі, звертаючись до суду не ставили питання щодо виділу їх часток, а також не ставили питання про усунення перешкод в користуванні квартирою.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Копняк

Т.І. Приколота