ЄУН №337/982/22
Провадження №2/337/1107/2022
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі головуючого - судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Смірнової А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Дар`я Дмитрівна, про усунення від права на спадкування

В С Т А Н О В И В :

17.02.2022 року представник позивача - адвокат Шульга О.А. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, посилаючись на те, що остання відмовилася надавати допомогу спадкодавцеві, який через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , відкрилося спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яке було заповідане позивачці по справі. Відповідачкою, яка доводиться померлому племінницею, наразі оспорюється складений заповіт у судовому порядку. У разі скасування заповіту, єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 за законом є ОСОБА_3 , яка при житті не цікавилася життям свого дядька, не підтримувала з ним стосунків. ОСОБА_5 тривалий час хворів, перебував у безпорадному стані, через що потребував стороннього нагляду та допомоги, не міг самостійно забезпечувати умови життя, потребував допомоги у побуті, проведенні медичних процедур вдома. Вона неодноразово зверталася до відповідачки з проханням допомогти дядькові по господарству, однак остання відмовлялася, висловлювала бажання здати його до хоспису, не маючи бажання за ним доглядати. ОСОБА_5 двічі перебував на стаціонарному лікуванні, а саме: з 4 по 11 листопада 2016 року з діагнозом «Защемлена пахово-мошоночна справа, невправима пахова грижа зліва» та у період з 10 квітня 2020 року по 21 квітня 2020 року з діагнозом «Виразкова хвороба шлунку, багатовузловий зоб, хронічна лімфовенозна недостатність». Витрати на лікування спадкоємця сплачувала позивачка. ОСОБА_5 не міг матеріально забезпечити умови свого життя. Витрати на поховання вона несла самостійно, в тому вважає, що відповідачка повинна бути усунена від права на спадкування.

Ухвалою судді від 18.02.2022 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 27.06.2022 року справа призначена до розгляду.

Представником відповідача було надано відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки на час звернення позивача ОСОБА_1 з позовом про усунення відповідача від права на спадщину ОСОБА_5 , заповіт останнього, за яким позивач є єдиним спадкоємцем, недійсним не визнано, а тому судового захисту права позивачки наразі не потребують та заявленими позовними вимогами до відповідачки не можуть бути захищені взагалі. Доводи, що права позивача можуть бути порушені шляхом наявності у відповідача обов`язкової частки в спадщині ОСОБА_5 , на яку остання нібито може претендувати в майбутньому, є голослівними. Оскільки позивач не є родичом спадкодавця, і, відповідно, до жодної із черг спадкоємців за законом не належить, то після визнання недійсності заповіту, остання взагалі втрачає будь-який захищений законом інтерес до спадщини ОСОБА_5 . Крім того, відсутні законні підстави для усунення відповідача від права на спадкування. Спілкування відповідача та її дядька розпочалося з листопада 2018 року, спочатку ОСОБА_5 ніякої допомоги від відповідача не просив, в ході спілкування ОСОБА_5 висловлював побоювання стосовно того, що оточуючі люди бажають заволодіти його квартирою. В квітні 2019 року ОСОБА_5 повідомив, що припинив стосунки з тією жінкою, яка йому раніше допомагала, і попросив відповідача інколи ходити разом із ним на пошту за пенсією та до магазина, оскільки він побоювався відходити далеко від дому один. В побуті ж ОСОБА_5 обслуговував себе самостійно. Починаючи з квітня 2019 кожного місяця 19 числа відповідач приїздила до ОСОБА_5 і разом вони їздили на пошту за отриманням пенсії. Крім того, з періодичністю один-два рази на тиждень, або через тиждень, відповідач приїздила до нього, щоб разом сходити до магазину «АТБ», привозила як готову їжу, так і допомагала в її приготуванні, прибирала в квартирі. Всі розрахунки за покупки ОСОБА_5 здійснював самостійно, при цьому збирав та залишав собі всі касові чеки, а вона лише супроводжувала його та допомагала донести продукти до дому. Жодного разу ніяких потреб в наданні будь-якої іншої допомоги ОСОБА_5 не висловлював. Матеріально він був добре забезпечений. В останній раз відповідач отримувала пенсію разом з ОСОБА_5 19.02.2020 року. В березні 2020 вона була зайнята 19 числа (в день надходження пенсії) і завчасно попередила про це ОСОБА_5 , запропонувавши йому відвідати пошту наступного дня, тобто 20.03.2020. Проте останній відмовився чекати, і сказав, що тоді поїде на пошту разом із своїм знайомим. Отже, до початку квітня 2020 ОСОБА_5 виходив із дому, самостійно обслуговував себе в побуті, з ніякими скаргами на погіршення стану здоров`я та будь-якими проханнями до відповідача не звертався. І лише 10.04.2020 відповідачу зателефонувала позивач та голова правління будинку, де проживав ОСОБА_5 , які повідомили, що дядько впав у квартирі, у нього відмовили ноги, і тому вони вибили двері в його квартиру, просили приїхати. На той момент відповідач разом з малолітньою дитиною перебувала за містом, був жорсткий карантин, і вона з об`єктивних причин не могла терміново приїхати до дядька. Крім того, відповідач розуміла, що її приїзд не виправить ситуацію, оскільки ОСОБА_5 перебуває в такому стані, який потребує не будь-якої, а саме медичної допомоги. Відповідач стала наполягати на виклику «швидкої допомоги», і самостійно також намагалась її викликати. При цьому відповідач розмовляла особисто з ОСОБА_5 по телефону і вмовила його їхати до лікарні. Останній повідомив, що у нього дома є заощадження (більше 50 тисяч грн..), і він побоюється залишати їх в квартирі. Спілкуючись, вони домовились, що ОСОБА_5 заплатить сусідам гроші, щоб відремонтували вибиті двері, та погодився їхати до лікарні. ОСОБА_5 запевнив відповідача, що у нього достатньо грошей для оплати медикаментів та нагляду за ним, а отже необхідності в її терміновому приїзді немає. Після того, як ОСОБА_5 забрали в лікарню, через деякий час його телефон перестав відповідати, був вимкнений. Тоді вона стала телефонувати позивачці, остання запевняла, що з дядьком все в порядку, стан його здоров`я покращився, про те, що ОСОБА_5 перевели у реанімацію, позивач відповідачу не повідомляла. Відсутність телефонного зв`язку з ОСОБА_5 позивач пояснила тим, що останній нібито відпочиває, і саме тому не може розмовляти по телефону. Отже, довіряючи інформації, яку їй повідомляла позивач, відповідач була переконана, що ОСОБА_5 знаходиться в лікарні, тобто в безпеці, перебуває під наглядом лікарів. 25.04.2020 відповідач знову сама зателефонувала позивачці, від якої дізналась, що дядько вже дома, під її наглядом, про те, що він потребує стороннього догляду не повідомила. Потім, вже після смерті ОСОБА_5 з`ясувалось, що після того, як позивач 21.04.2020 самостійно забрала ОСОБА_5 з лікарні, вона викликала нотаріуса для посвідчення заповіту на власну користь. Лише 30.04.2020 позивачка самостійно зателефонувала відповідачу та повідомила про смерть дядька, запросивши на поховання, призначене на 01.05.2020. На цвинтарі, окрім позивача, її батьків, відповідача та священика, більш нікого не було. Обставини справи переконливо свідчать про те, що відповідач жодним чином не ухилялась від надання допомоги своєму дядьку ОСОБА_5 . Про хворобливий стан ОСОБА_5 в 2016 році відповідач взагалі не була і не могла бути обізнана, оскільки до листопада 2018 року не спілкувалась з дядьком і, відповідно, він до неї з жодними проханнями про допомогу в цей період не звертався. З моменту відновлення стосунків між відповідачем та ОСОБА_5 , тобто з листопада 2018 до 10.04.2020 року, останній на стан свого здоров`я не жалівся, обслуговував себе в побуті самостійно, а на всі прохання дядька про допомогу відповідач завжди охоче відкликалась та не ігнорувала їх. З моменту погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 , а саме з 10.04.2020 , відповідач з об`єктивних причин була позбавлена можливості бути присутньою фізично поруч з ОСОБА_5 , оскільки в період жорсткого карантину, встановленого на той період на території України вона разом із малолітньою дитиною перебувала за межами м. Запоріжжя) . Проте відповідач особисто потурбувалась про виклик швидкої допомоги для ОСОБА_5 , переконалась, що така допомога йому надана шляхом госпіталізації, де останній знаходиться в безпеці під наглядом лікарів. В той же час позивач приховала від відповідача правдиву інформацію, не повідомила, що ОСОБА_5 перевели в реанімацію, до самої смерті останнього запевняла відповідача про покращення стану здоров`я дядька, а сама тим часом, користуючись ситуацію, займалась оформленням заповіту на власну користь. Докази, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_5 , перебуваючи в безпорадному стані, потребував саме допомоги відповідача, а остання, маючи змогу надати таку допомогу, умисно ухилялася від її надання, відсутні. Просить у задоволенні позову відмовити, стягнути з позивачки понесені витрати на правничу допомогу, за попереднім розрахунком які оцінює в 9100 грн.

У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, суду пояснила, що вона мешкала по сусідству з померлим спадкодавцем ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишивши на неї заповіт, який наразі оспорюється відповідачкою. Свою квартиру вона придбала у 2014 році, два роки робила ремонт, щодня приїжджала до неї. З серпня 2016 року вона постійно мешкала по сусідству зі спадкодавцем. У ОСОБА_5 була тяжко хвора дружина, він самостійно здійснював за нею догляд, бо інших родичів вони не мали. Дружина померла у 2015 році. До дружини ОСОБА_6 ходила жінка з соціальної служби або «Запоріжсталі», вона здійснювала догляд, надавала допомогу. Потім вона стала ходити до ОСОБА_6 , але мала певні плани щодо його житла, пропонувала навіть з ним одружитися. ОСОБА_7 наказав їй, щоб вона не відчиняла двері цій жінці та не впускала її. У них спільні двері у тамбур, коли та прийшла, вона відчинила двері, передала їй слова сусіда та не впустила її до нього. ОСОБА_5 залишився сам. Вона допомагала йому, а саме : готувала дещо, інколи робила покупки. У 2016 році ОСОБА_5 постукав до неї, поскаржився на неймовірний біль, вона викликала «швидку». Вона та її матір відвідували його у лікарні, привозили їжу, забирали з лікарні. Усі понесені витрати ОСОБА_5 їй сплатив. Два тижні ОСОБА_5 вставав лише до туалету, вона скуплялася, готовила та годувала його. Вона цікавилася, чи є у нього рідні, на що він повідомив, що є племінниця, з якою він не спілкується. ОСОБА_5 поправився, постійного догляду не потребував, хоча пересувався погано. Сусідка розповідала, що бачила , як він упав. У 2019 року у неї захворів батько, тому вона майже рік перебувала з ним у Києві, приїжджала лише на незначний час. Вона звернулася до спадкодавця, щоб той знайшов племінницю, бо вона не мала можливості приділяти йому певної уваги. ОСОБА_7 повідомив їй телефон жінки, яка працювала з матір`ю племінниці. Розшукавши племінницю та зателефонувавши їй, остання відповіла, що якщо вона потрібна ОСОБА_5 - нехай він дзвонить їй особисто. Ці слова вона передала ОСОБА_5 , але той до липня 2019 року племінниці не дзвонив. У серпні 2019 року вона їхала до Києва на тривалий час, тому наполягла, щоб він зателефонував племінниці. У грудні 2019 року вона повернулася, дізналася що до сусіда ходить сестра покійної дружини- ОСОБА_8 (свідок по справі) та ОСОБА_9 ( інший свідок). Вони ходили з ним за пенсією, робили покупки з ним. Вона цікавилася за племінницю, на що ОСОБА_5 пояснив їй, що та приїжджала до нього та просила залишити на неї заповіт. У квітні 2020 року, коли ОСОБА_9 прийшов до ОСОБА_6 , то почув, як через закриті двері останній кличе на допомогу та одразу зателефонував їй. Вона сказала, щоб він подзвонив голові ЖБК, щоб виламати двері. Двері виламали, сусіди поклали його на ліжко. Коли вона прийшла його годувати, то побачила, що його вирвало кров`ю, тому вона вирішила викликати «швидку», почала телефонувати ОСОБА_10 , включила гучний зв`язок, сказала, що потрібна госпіталізація. Тютюнник відповіла, що вона була у нього у серпні 2019 року, але він відмовився залишити на неї заповіт, крім того, наразі введений локдаун у зв`язку з короновірусом, вона не має грошей на таксі, а проїзд у громадському транспорті відбувається виключно за довідками, яких вона немає. Вона також просила, щоб вона забрала дядька до себе, але та відповіла, що такої можливості не має, у неї дитина 3-х річного віку, пропонувала влаштувати його у хоспис. ОСОБА_5 не хотів їхати у лікарню сам, їй довелось його вмовити, пообіцявши, що вона буде поруч та не покине його. Вона відвідувала його двічі на день, привозила їжу, купувала ліки, платила персоналу, щоб міняли памперси. Після виписки ОСОБА_5 не піднімався, вона оплачувала послуги «швидкої допомоги», щоб його транспортували. Його привезли до під їзду, вона разом з ОСОБА_9 та його знайомим піднімали та вкладали ОСОБА_5 на диван. Виписували сусіда у безпорадному стані, лікар наказав його забрати, бо допомогти йому вже нічим, все необхідне, що могли, вже зробили. Кошти на лікування та поховання у ОСОБА_5 були. 22 квітня 2020 року вона уклала від імені ОСОБА_6 декларацію з сімейним лікарем ОСОБА_11 . Лікар прийшла увечері, виміряла тиск, послухала та пішла. На той час ОСОБА_7 вже майже не їв. Вона цікавилася у лікаря щодо можливого годування через катетер, але та відповіла: «Відпусти, тобі це не потрібно». Вона його годувала, давала ліки, мазала пролежні, міняла памперси, весь день була з ним, залишала лише на ніч. 24 квітня 2020 року вона привезла нотаріуса на квартиру, ОСОБА_7 склав на неї заповіт. Незабаром ОСОБА_5 почав хрипіти, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Відповідачка телефонувала 25 квітня , а 27 його навіть не поздоровила з днем народження. Тютюнник вона зателефонувала 30 квітня, повідомила про поховання. Остання приїхала на кладовище навіть без квітів, не підходила прощатися з померлим. Тютюнник її на роботу не наймала, вона не повинна була нічого їй доповідати, вона просила її, щоб померлого влаштували до хоспису, але вона їй повідомила, що вона не його опікун. ОСОБА_7 розповідав, що племінниця просила скласти на неї заповіт, але подробиці вона не випитувала. Після лікування 2016 року до 9 квітня 2020 року ОСОБА_5 стороннього догляду не потребував, пересувався самостійно, але досить важко. 24 квітня 2020 року ОСОБА_5 склав на неї заповіт. Перед цим він вблагав її не залишати його, тримав за руку. Телефон ОСОБА_5 без зарядки не працював, можливо, телефон був неробочим, міг був розбитий. Після смерті телефон викинули. З 21 по 29 квітня 2020 року вона весь день проводила з ОСОБА_5 на ніч він залишався сам.

Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, підтвердженими наданими суду доказами, дослідженими у судовому засіданні, надані відповідачкою докази є сумнівними, просить позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечує, суду пояснила, що за сімейними обставинами вона бачила брата свого батька у лютому 1989 році, після чого вони не спілкувалися. У грудні 2018 року її знайшли співробітники ОСОБА_5 . Вона приїхала додому до дядька, стала цікавитись, чому він її розшукував. ОСОБА_5 мешкав сам, у квартирі було чисто, жодних поводів для хвилювань не було. ОСОБА_5 бажав спілкуватися з нею, висловлював бажання залишити їй квартиру, жодних розмов про допомогу не вів. У квітні 2019 року він зателефонував їй, запропонував приїжджати частіше, щоб вона з них ходила на пошту отримувати пенсію. Пенсію він отримував 19 числа, в цей день вони спілкувалися, домовлялися коли краще приїхати, з цього часу вона щомісяця ходила з ним отримувати пенсію. ОСОБА_5 не бажав спілкуватися з чужими людьми, казав, що побоюється за власні заощадження, які назбирав у сумі, приблизно, 52000 грн. За пенсією вони їздили щомісяця, до лютого 2020 року, включно. Спочатку він отримував пенсію на поштовому відділенні, яке недалеко від його будинку, потім відділення закрилося, тому вони їздили на інше - через дві зупинки, десь за «Сільпо», точніше зазначити не може, бо погано знає місцевість. До лютого 2020 року ОСОБА_5 сам себе обслуговував, допомоги не потребував та не просив. У березні 2020 року було введено жорсткий локдаун, дитячі садки не працювали, вона з трирічною дитиною була змушена за сімейними обставинами мешкати у знайомих у с. Михайлівка. Міжміський транспорт не працював, їздити на таксі вона не мала можливості, тому вона зателефонувала ОСОБА_5 . Вони домовилися, що у разі необхідності її допомоги, він їй буде телефонувати, при цьому дядько на свій стан не скаржився. Сам він їй не телефонував, коли йому стало зле, їй зателефонували. Вона просила викликати йому «швидку», бо коли почала викликати сама, їй відмовили, оскільки виклик робився не за місцем мешкання хворого. Вона казала, що не має змоги доїхати, просила допомоги, бо ОСОБА_5 не бажав їхати у лікарню, залишати своє житло та гроші. Вона телефонувала ї дядькові, благала його погодитися на госпіталізацію, казала, що так їй буде спокійніше за його стан. Він погодився, казав, що має достатньо грошей для лікування. Вона весь тиждень телефонувала йому, але слухавку він не брав. Вона телефонувала і позивачці, остання повідомляла, що з ним усе в порядку, але телефон ОСОБА_5 не передавала, вигадуючи різні причини: то він на процедурах, то спить та ін. Той факт, що ОСОБА_5 лежав у реанімації, вона від неї приховала. Вона навіть не усвідомлювала, в якому стані він перебуває. 30.04.2020 ввечері їй повідомили, що він помер, поховання відбудеться ІНФОРМАЦІЯ_2 . На похованні вона була присутня, саме процедура була дуже скромною, витратами на суму, що не перевищував розмір двох пенсій, які виплачують на поховання. Витрати на поховання вона особисто не несла. Після поховання вона поїхала у 9 лікарню, забрала у старшої медсестри копію виписки, цікавилася у якому стані його випасали. Медсестра відповіла їй, що його виписали у задовільному стані, виключно за погодженням з родичами, але з якими саме не уточнила. Таким чином, вважає, що стан здоров`я померлого навмисно був скритий від неї позивачкою, яка мала наміри на житло ОСОБА_5 , саме тому забрала дядька з лікарні, щоб скласти заповіт, бо нотаріус відмовлявся їхати на посвідчення заповіту у лікарню. Про наявність хвороби, стан померлого, потрібність його у сторонньому догляді вона освічена не була, лише дізналася про них після поховання. Вона була впевнена, що ОСОБА_5 отримує належне виховання, грошей у нього вистачало. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки досліджені у судовому засіданні докази не доводять того, що відповідачка умисно ухилялася від надання допомоги ОСОБА_5 , який знаходився у хворобливому стані та не міг самостійно себе обслуговувати, про його дійсний стан здоров`я остання освідчена не була, позивачка вжила усіх заходів, щоб приховати його стан від племінниці, крім того, зазначеними вимогами жодні права позивачки не можуть бути захищені. Просить у задоволені позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_12 у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Відповідачка вважала за можливе проведення судових засідань у його відсутність.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Тізінберг Д.Д. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, звернулася до суду з заявою щодо розгляду справи у її відсутність.

Свідок ОСОБА_13 , допитаний за клопотанням позивачки, суду пояснив, що позивачка працює на його підприємстві бухгалтером з 2010 року. Наприкінці 2019 року він привозив до позивачки додому документи, бачив ОСОБА_5 , який виходив зі своєї квартири. Він мав нездоровий вигляд, був якийсь «сухий». Після цього він бачив його 24.04.2020 року під час складання заповіту, коли був свідком за запрошенням позивачки. ОСОБА_5 сидів на дивані, був одягнутий, сам читав заповіт. Він за його проханням приносив йому склянку води. У цей час ОСОБА_5 помітив на балконі голуба, сам підвівся на ноги, подивився, що відбувається та одразу сів на диван. Він помітив, що той схуднув. В квартирі було брудно, біля дивану стояло судно. Також пам`ятає, що десь за два-три місяці до підписання заповіту, він підвозив позивачку до 9 лікарні, вона привозила продукти ОСОБА_5 . Також він допомагав позиваці забирати ОСОБА_5 з лікарні, для цього вони шукали платні послуги «швидкої», заносили його.

Свідок ОСОБА_14 , допитана за клопотанням позивачки, суду пояснила, що вона мешкає з позивачкою на одній площадці, відповідачку ніколи не бачила. ОСОБА_5 доглядав дружину, поки та не померла, десь 15-16 років потому. Після цього він мешкав один, йому було тяжко, при зустрічах він скаржився на своє життя. Весною минулого року вона була присутня, коли мешканці будинку виламували вхідні двері, оскільки він упав, не зміг самостійно піднятися та кликав на допомогу. Тоді вона пішла додому, в його квартиру не заходила. Була у нього в той день увечері, коли ставили двері, тоді була і голова кооперативу. Він погано почував себе, просив її за його вказівками знайти гроші та розплатитися за двері. У її присутності голова кооперативу дзвонила племінниці, але та відповіла, що він їй не потрібен. Принаймні, так їй пояснила голова ЖБК, особисто вона цю розмову не чула. Також він давав гроші, щоб голова ЖБК купувала для нього ліки. Крім позивачки, він не кому не був потрібен. Вона весь час доглядала за ним, годувала, забирала з лікарні, допомагала заносити його до квартири, тощо. Також останні роки він ходив скуплятися з жінкою похилого віку, яка також є свідком по справі, як її звати їй невідомо. Сам ОСОБА_5 пересувався останнім часом погано, падав. Голова кооперативу постійно телефонувала позивачці, якщо щось було потрібно, але особисто вона не бачила, щоб позивачка йому допомагала до того часу, як він впав та виламали двері.

Свідок ОСОБА_15 , допитаний за клопотанням позивача, суду пояснив, що ОСОБА_5 раніше працював з його батьком, тому його особа була відома приблизно з 2000 року. Він мешкав у будинку, що поруч з його кіоском, де його родина продавала консервацію. Тому рази три на місяць він бачив його, той підходив до них, спілкувався. У 2016-2018 році ОСОБА_5 робили операцію по зору, за оперування грижі йому нічого невідомо. У 2019 році стан здоров`я ОСОБА_5 погіршився, він ходив повільно, скривлений, через 15 хвилин зупинявся для відпочинку. Мешкав він сам, ніколи про родичів не розповідав. 8 березня 2019 року він побачив як ОСОБА_5 йшов, опираючись на ціпок, тоді він дав йому свій номер телефону, сказав, щоб той телефонував, коли буде потрібна допомога. ОСОБА_5 передзвонив йому десь через 10 днів, попросив допомоги у вигляді супроводу до 124 поштового відділення за пенсією. Тоді вже розпочався карантин. Вони отримали пенсію, він допоміг йому зайти у квартиру, у квартирі було не прибрано, брудно, воняло. Данилець вночі ходив у туалет у тазик, попросив його винести цей тазик, бо той був повним, його майже не вирвало. Данилець просив його залишитись, навіть чистив картоплю, щоб пригостити. Але дві картоплини він чистив більш ніж 20 хвилин. Він не став залишатися. Він цікавився у нього, чому йому ніхто не допомагає, той розповідав, що має племінницю, але та не приїжджає до нього. ОСОБА_5 згадував про ОСОБА_16 (позивачку), яка є сусідкою та інколи допомагає йому, подробиці не розповідав. Він радив ОСОБА_5 звернутися з допомогою до соціальних служб, але той відповів, що йому це не потрібно. Після цього, він знову через 5-6 днів зателефонував йому, попросив купити продукти, дав гроші та список. Він також був у квартирі, знову виносив тазик з сечею, у квартирі також було брудно. У самого ОСОБА_5 був псоріаз, тому він там не залишався. Третій раз він також скуплявся для нього, коли прийшов, стукав у двері, почув як ОСОБА_5 кричить про допомогу. Мимо йшов якийсь мешканець, у якого він довідався де знайти голову ЖБК. Вона запросила хлопців, які виламали двері. ОСОБА_5 лежав у ванній кімнаті, сходив під себе, не міг піднятися. Голова ЖБК стала телефонувати племінниці, повідомила, що її дядько потребує допомоги. Він був поруч при цій розмові та чув, як та сказала, що їй це не потрібно, бо він не залишив на неї заповіту. В той день він пішов раніше, а голова ще залишався. Також в той день він спілкувався з позивачкою за телефоном. Пізніше вона сама зателефонувала йому, попросила допомогти занести ОСОБА_5 з карети «швидкої» у квартиру. ОСОБА_5 був у свідомості, але його виписали як безнадійного. Тоді також допомагав його знайомий ОСОБА_17 . Вони його занесли, поклали на ліжко, він пішов додому, позивачка залишилася з ним. Незабаром дізнався, що ОСОБА_5 помер. На похованні не був. Також при спілкуванні з позивачкою та розповідала, що приходила доглядати за померлим, але подробиці не розповідав.

Свідок ОСОБА_18 , допитана за клопотанням позивача, суду пояснила, що вона є сестрою померлої в 2015 році дружини ОСОБА_5 . Вона п`ять років після її смерті допомагала ОСОБА_5 скуплятися та отримувати пенсію, водила його, де було потрібно, бо сам він пересувався погано. Вона знала про наявність відповідачки, цікавилася у ОСОБА_19 про неї. Він відповідав, що вона або не бажає, або не має можливості з ним спілкуватися, загалом, це безнадійно. Вона йому скаржилася, що в неї немає сили допомагати йому, щоб він на неї не розраховував, питав допомоги у сусідів. У березні 2020 року його стан погіршився, вона також не мала здоров`я. У середині березня 2020 року вона повідомила ОСОБА_5 , що більш до нього не прийде. ОСОБА_5 на той час ледве ходив по квартирі, мав наростні між ногами, вона за станом здоров`я не мала можливості забезпечити йому догляд, тоді за ним стала доглядати позивачка. Вона мешкала у будинку АДРЕСА_2 у весь час, до березня 2020 року вона водила ОСОБА_5 за пенсією, щомісячно, доти поки відділення не закрилось. За племінницю він розповідав, що та не бажає з ним спілкуватися, їй невідомо щоб та коли-небудь приїжджала до ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_20 , допитана за клопотанням відповідача , суду пояснила, що навчалася з матір`ю відповідачки з 1986 року, підтримує з нею стосунки. Наприкінці 2018 року їй зателефонувала сокурсниця ОСОБА_21 , яка колись працювала з ОСОБА_5 , повідомила, що їй телефонувала якась жінка. Просила розшукати племінницю ОСОБА_5 , передала його номер телефону. Вона передала його номер телефону та прохання відповідачці. Пізніш, коли вона цікавилася, то їй відповідали, що відповідачка почала з ним спілкуватися, приїздила до нього, купувала ліки, продукти. Вона навіть особисто зустріла ОСОБА_5 у травні 2019 року на вул. Лахтінській, розпитувала його за племінницю, він сказав, що все добре, та приїжджає до нього, спілкується. Пересувався він самостійно, але за допомогою палиці, у нього з дитинства одна нога коротша за іншу, тому він кульгав усе життя. У племінниці у цьому кооперативі бажають відняти вже другу квартиру ( першу після смерті рідного батька), але подробиці їй невідомі.

Свідок ОСОБА_22 , допитана за клопотанням відповідача, суду пояснила, що вона працює листоношою на 123 поштовому відділенні. Позивачку перший раз побачила у 2020 році, особа відповідачки їй знайома з 2019 року, тоді вона приходила до відділення, в якості супроводу ОСОБА_5 . Особисто ОСОБА_5 вона знала з 2016 року, він не бажав, щоб йому пенсію приносили додому, за пенсією приходив на відділення. Вперше з ним вони спілкувалися на касі у жовтні 2016 року, вона виносила відомості, де він розписувався за отримання пенсії. В 2019 році, коли було холодно, його вперше супроводжувала відповідачка, до цього він приходив з літньою жінкою. Відділення ремонтували у 2018 році, тому пенсію видавали на 124 відділенні, куди їх тимчасово перевели. Восени 2019-2020 року вони знову повернулися на стару адресу. Жінка літнього віку супроводжала ОСОБА_5 за адресою 123 відділення, а відповідачку вона бачила і на 123, і на 124 відділенні, інших осіб вона не бачила. Відповідачка його супроводжувала до останнього. Останній раз за пенсією ОСОБА_5 не прийшов, був у лікарні, пенсію вона відносила додому, їй телефонувала голова ЖБК, за домовленістю вона прийшла після 19 квітня, в обідній час, двері відчинила позивачка, тоді вона її вперше побачила. Вона заходила у залу, де ОСОБА_5 лежав, розписувався у відомості він самостійно. Гроші перераховувала позивачка, у квартирі було чисто, без запахів, ОСОБА_5 був охайно доглянутий. До цього випадку, вона пам`ятає, що ОСОБА_5 на відділення за отриманням пенсії приводила відповідачка. Наступну пенсію ОСОБА_5 вже не отримував, бо помер. Більш їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_23 суду пояснила, що позивачка є її донькою. У 2014 році родина придбала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_5 мешкав по сусідству у квартирі АДРЕСА_4 . На той час він доглядав за своєю дружиною, яка хворіла на онкологію, була лежачою. ОСОБА_5 був інвалідом з дитинства, ще мав грижу. Він інколи звертався за допомогою: щось купити, вкрутити лампочку та ін. У 2015 році у нього померла дружина, він став скаржитися, що залишився один. Також до нього приходила жінка, яку виділили із «Запоріжсталі», але він згодом вмовив доньку їй двері не відчиняти та не впускати. Домофона він не мав, вхідні двері відчиняла ОСОБА_24 . ОСОБА_5 розповідав, що ця жінка бажає заволодіти його житлом, пропонує навіть одружитися. У 2016 році ОСОБА_5 постукав у їх квартиру, стояв на колінах, скаржився на самопочуття. Донька викликала «швидку», відвезла його до «Вітацентру», чим врятувала йому життя; потім їздила його провідувати, забирала додому з лікарні, водила на перев`язки, готовила йому супи, пилососила квартиру, потравила прусаків. ОСОБА_5 казав, що вони є йому родиною, благав не залишати його. ЇЇ чоловік -батько позивачки захворів на онкологію, потребував оперативного лікування. Донька возила батька на лікування до Києву. У цей час до ОСОБА_5 приходила знайома ОСОБА_25 , вона його опікала, ходила з ним за покупками та отримувати пенсію. ОСОБА_5 розповідав, що у будинку мешкав його рідний брат, але дружина з донькою покинули його, тому він вкоротив собі віку. У той час ОСОБА_24 не мала часу доглядати за ОСОБА_5 , тому він згадав про свою племінницю-відповідачку, яку знайшла донька. ОСОБА_24 телефонувала їй, повідомила, що ОСОБА_5 потребує догляду, але та відповіла, що якщо йому щось від неї потрібно, нехай він особистої їй телефонує. Вона передала цю розмову спадкоємцю, але він передзвонив племінниці лише через півроку. Відповідачка приїжджала до померлого двічі у серпні 2019 року та у лютому 2020 року, вимагала скласти на неї заповіт. Але він не бажав складати заповіт, бо як його напише, вона одразу відмовиться доглядати за ним. У квітні 2020 року у ОСОБА_5 відмовили ноги. Він впав у своїй квартирі та кричав про порятунок. Донька розповідала, що вона телефонувала відповідачці, але та відповіла, що не приїде, бо введений локдаун по короновірусу, запропонувала його здати до хоспису. Донька відвезла сусіда в лікарню, потім забирала його з лікарні, доглядала за ним до смерті, надірвала спину. Донька сама потребувала оперативного лікування, але від госпіталізації за направленням лікаря відмовилася. ОСОБА_24 вклала декларацію з сімейним лікарем ОСОБА_5 . Вона у той час була там, коли приходила лікар, ОСОБА_24 якраз змінювала памперс. ОСОБА_5 вже майже нічого не їв, це хвилювало доньку, тому вона цікавилася у лікаря як та чим його годувати. Лікар сказала, що йому вже нічим не допомогти. Це відбувалося за 3-4 дня до смерті. Коли він помер, донька зателефонувала племінниці та повідомила про поховання. Відповідачка приїхала на цвинтар, але стояла осторонь, не підходила навіть прощатися. Приїхала без квітів, поїхала разом з копачами. Як телефонували відповідачці, вона присутня не була. У квартирі АДРЕСА_5 на той час робився ремонт, вона з чоловіком мешкала за іншою адресою, ОСОБА_24 там також не завжди залишалася на ніч. Коли ОСОБА_5 зробили операцію, їй подзвонила голова ЖБК, яка в розмові сказала, що потрібно щось робити, бо племінниця не бажає доглядати за ним, вона пропонувала просити ОСОБА_5 , щоб той залишив заповіт на неї, або на двох з ОСОБА_26 , але він вирішив скласти заповіт саме на доньку. Як його забрали з лікарні, він прожив 10 днів, з ним були ОСОБА_24 , приходили ще якісь дві жінки, інколи допомагали її чоловік та син. ОСОБА_5 не рухався, мав страшні пролежні, лежав голий. Лікар його виписав в безпорадному стані, ніхто на його виписці не наполягав. Нотаріус дійсно відмовлявся оформлювати заповіт в лікарні, а додому приїхати погодився, але це ніяк не пов`язано з випискою ОСОБА_5 з лікарні, це дуже велика відповідальність. ОСОБА_5 сам просився додому. ОСОБА_7 при житті розповідав їй, що племінниця лише двічі приїжджала до нього, з часом вона може помилятися, але казав, що він їй не потрібен. Раніше ОСОБА_5 отримував пенсію у супроводі ОСОБА_25 , а з ким ще ( у період , коли 123 відділення не працювало - їй невідомо). У той період вони 1- 3 рази на тиждень відвідували доньку, заходили і до ОСОБА_5 , приносили йому фрукти. Коли у нього був приступ, ОСОБА_24 була на роботі. Лікування та поховання ОСОБА_5 відбувалося за рахунок його особистих заощаджень. Особисто вона при телефонних розмовах з відповідачкою присутня не була, їх зміст лише відомий зі слів доньки та голови ЖБК.

Вислухавши пояснення учасників провадження, покази допитаних свідків розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивачка доводилася сусідкою ОСОБА_5 , відповідачка ОСОБА_3 є племінницею ОСОБА_5 . Батько відповідача ОСОБА_27 - рідний брат ОСОБА_5 - помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_5 після поховання своєї дружини, з 2015 року мешкав один в квартирі АДРЕСА_1 по сусідству з позивачкою.

У період з 4 листопада 2016 року по 10 листопада 2016 року ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в ТОВ «ВІТАЦЕНТР» з діагнозом «Защемлена пахово-мошоночна справа невиправна пахова грижа зліва», виписаний з покращенням, рекомендовано амбулаторне лікування у хірурга, обмеження фізичних навантажень.

У період з 10 квітня 2020 року по 21 квітня 2020 року ОСОБА_5 перебував на лікуванні у хірургічному відділенні КНП « Міська лікарня № 9» ЗМР з діагнозом «ТЕЛА, виразкова хвороба шлунку, багатовузловий зоб, еутироз, хронічна лимфовенозна недостатність»

21 квітня 2020 року ОСОБА_5 , згідно виписки із медичної картки хворого № 1251, виписаний з лікарні на амбулаторне лікування у задовільному стані для подальшого спостерігання у хірурга, уролога, ендокринолога, гастроентеролога, терапевта поліклініки за місцем мешкання; рекомендовано обмеження фізичних навантажень та дієта. Згідно п. 28 копії медичної картки стаціонарного хворого вбачається, що ОСОБА_5 виписаний з поліпшенням.

22 квітня 2020 року ОСОБА_28 вжила заходів щодо укладення декларації № 0001-4Р1К-5Х00 про вибір ОСОБА_5 лікаря ОСОБА_29 . При цьому в якості довіреної особи пацієнта ОСОБА_5 ( п.1.12. декларації) для повідомлення у разі настання екстреного випадку пацієнта зазначила себе ОСОБА_1 та свій контактний номер телефону НОМЕР_1 .

24.04.2020 ОСОБА_5 за адресою свого мешкання склав заповіт, згідно якого все своє майно заповідав ОСОБА_1 - позивачці по справі, заповіт посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д. та зареєстровано в реєстрі за №№ 522, 523.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, похованням займалася позивачка.

15 травня 2020 року позивачка звернула до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, 21 травня 2020 року заяву про прийняття спадщини подала відповідачка.

На час ухвалення рішення в провадженні судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя Котляр А.М. перебуває цивільна справа № 337/3351/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, спір по суті не вирішений.

Отже судом встановлено, що між позивачкою, яка є спадкоємцем за заповітом та відповідачкою, що є спадкоємцем за законом, виник спір з приводу спадщини після померлого ОСОБА_5 .

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Відповідно до ст. 1262 ЦК другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Положеннями ч.3 ст. 1266 ЦК України передбачено, що племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

Отже, з урахуванням положень ст.ст. 1262, 1266 ОСОБА_3 , яка діє за правом представлення свого померлого батька ОСОБА_27 , відноситься до спадкоємцем другої черги за законом після смерті ОСОБА_5 .

Положеннями ч.5 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Крім того, для правильного вирішення спору, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Аналогічні висновки щодо тлумачення і застосування частини п`ятої статті 1224 ЦК України містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц (провадження № 61-18578св18), від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17 (провадження № 61-48393св18), від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), 19 травня 2020 року у справі № 453/968/17 (провадження № 61-17623св19), 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19 (провадження № 61-6789св20). В постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року у справі № 442/8069/17 (провадження № 61-21401св19), зроблено висновок, що: «тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18), зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій».

Суд вважає цілком доведеним, що починаючи з 10 квітня 2020 року ОСОБА_5 що дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (тобто протягом 19 днів) перебував у безпорадному стані, оскільки через похилий вік та тяжку хворобу фізично самостійно забезпечити умови свого життя не міг та потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Щодо існування безпорадного стану ОСОБА_5 у період, що передував 10 квітня 2020 року, позивачем належних доказів суду не надано. Як зазначили учасники провадження, після оперативного лікування у 2016 року ОСОБА_5 , хоч і потребував допомоги та догляду, але у післяопераційний період, після чого його стан здоров`я поліпшився та був задовільним. До 10.04.2020 року останній, хоч і пересувався повільно, обслуговував себе самостійно, матеріально був забезпечений, навіть, зробив власні заощадження у сумі понад 50000 грн., які були витрачені на його лікування та поховання у квітні 2020 року. Крім того, як встановлено у судовому засіданні, спілкування відповідачки зі своїм дядьком ОСОБА_5 розпочалося лише з листопада 2018 року, тому умови його життя та стан здоров`я до листопада 2020 року, їй були невідомі.

Однак, незважаючи на доведеність перебування спадкоємця у безпорадному стані, а думку суду, належних та допустимих доказів на підтвердження фактів потреб ОСОБА_5 в отриманні допомоги від саме племінниці ОСОБА_3 ( не від нагляду лікарів) та умисного ухилення відповідачки від надання допомоги ОСОБА_5 , позивач не надала. До зазначеного висновку суд приходить з наступного:

Померлому ОСОБА_5 на час смерті було повних 74 роки, останній з дитинства був інвалідом 3 групи, до дня смерті мешкав сам. Спілкування відповідачки з спадкоємцем ОСОБА_5 почалося з листопада 2018 року. На той час останній обслуговував себе самостійно, але інколи звертався до сторонніх осіб за допомогою в придбанні продуктів, отримання пенсії, тощо. Померлий ОСОБА_5 був матеріально забезпечений, зробив певні заощадження, яких в цілому вистачило на його лікування та поховання.

ОСОБА_5 дійсно знаходився у безпорадному стані з 10 квітня 2021 року до дня смерті 2021 року та потребував стороннього догляду, при цьому до 21 квітня 2021 року останній перебував на стаціонарному лікування під наглядом лікарів, позивачка лише відвідувала його, та цілодобового стороннього догляду за останнім не здійснювала, а після виписки з 21.04.2021 року по 29.04.2021 року ОСОБА_5 перебував у себе вдома, де догляд за останнім здійснювала позивачка ОСОБА_1 , на яку у цей час останній склав заповіт.

Доводи відповідача, що з моменту погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 , а саме з 10.04.2020, вона з об`єктивних причин була позбавлена можливості бути присутньою фізично поруч з ОСОБА_5 , оскільки в період дії жорсткого карантину, встановленого на той період на території України, коли вона разом із малолітньою дитиною перебувала за межами м. Запоріжжя, та не мала можливості у зв`язку з обмеженням міжміських перевезень приїхати до м.Запоріжжя є слушними; вжиття нею особисто заходів щодо надання ОСОБА_5 медичної допомоги шляхом виклику «швидкої допомоги» для останнього підтверджені наданими суду скрінкопіями з її мобільного телефону, що є в матеріалах провадження (т.2) та оглядом самого мобільного телефону у судовому засіданні та позивачем не спростовані. Наданими скрінкопіями підтверджено і спілкування відповідачки з ОСОБА_5 протягом грудня 2019, спілкування з ним та позивачкою безпосередньо перед самою госпіталізацією 10.04.2020, намагання відповідачки додзвонитися останньому в подальшому 10 та 11 квітня 2020 року, неможливість з`єднання через відсутність зв`язку, спілкування з позивачкою (10,11,14,17, 23,25 та 30 квітня 2020 року).

Доводи представника відповідача щодо можливості штучно створити зазначені докази є голослівними, у суду відсутні підстави сумніватися в добросовісності поведінки відповідачки за відсутності доказів протилежного, у судовому засіданні був оглянутий мобільний телефон, у якому в історії викликів зберіглася інформація, з якої були зроблені скрінкопії, а тому підстави вважати зазначені скрінкопії неналежними доказами у суду відсутні.

Доводи відповідачки стосовно того, що вона була впевнена що ОСОБА_5 перебуває під наглядом лікарів під час стаціонарного лікування, про його стан вона була обізнана зі слів позивача, оскільки не мала можливості з ним спілкуватися у звязку з відсутність мобільного зв`язку, її доводи щодо використання стану спадкоємця позивачкою на власну користь, яка приховувала його дійсний стан здоров`я, та навіть у декларації з лікарем зазначила номер свого телефону, а не його племінниці - з боку позивача жодним доказом не спростовані. Сама позивачка у судових дебатах зазначила, що вона не була зобов`язана повідомляти відповідачку про дійсний та здоров`я відповідача.

Жодним доказом не підтверджена і необхідність виписки ОСОБА_5 у безпорадному стані із медичного закладу, де він перебував під наглядом лікарів та неможливість продовження отримання ним медичної допомоги саме в стаціонарних умовах під наглядом лікарів. При цьому, медичні документи, які долучені до матеріалів справи та досліджені судому судовому засідання не містять жодного запису про те, що ОСОБА_5 виписується за вимогою та не може самостійно забезпечити умови свого життя після виписки його з лікарні та потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Доводи позивача, щодо умисної відмови відповідачки від надання допомоги ОСОБА_5 , повідомленої у телефонній, суд відхиляє, оскільки вони є показами з чужих слів, бо, як встановлено з пояснень свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 - така розмова відбулася між відповідачкою та головою ЖБК, якій нібито остання повідомила, що ОСОБА_5 їй не потрібен, бо не залишив на неї заповіт; натомість, як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_23 голова ЖБК також була зацікавлена в оформленні заповіту ОСОБА_5 на її ім`я , клопотань щодо допиту у судовому засіданні в якості свідка саме голови ЖБК, від позивачки не надходило.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

В свою чергу, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 02.02.2021 при розгляді справи № 925/642/19: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (виконання вимог якої є обов`язковим для України) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Як неодноразово наголошував Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, - є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вимоги про усунення спадкоємця від права на спадкування можуть бути пред`явлені особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки.

На час розгляду справи позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом всього майна ОСОБА_5 і наявність інших спадкоємців за законом не впливає на обсяг прав останнього, існування будь-кого із спадкоємців за законом жодним чином не порушують права позивачки та не потребує судового захисту самостійними позовними вимогами, оскільки у випадку визнання заповіту недійсним, позивач взагалі втрачає право на спадкування та будь-який захищений законом інтерес до спадщини ОСОБА_5 . Отже, суд вважає, що позивачка взагалі не довела, що діями відповідачки порушені будь-які її права та законні інтереси, які можливо було б захистити пред`явленими позовними вимогами.

На підставі викладеного, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст 2, 4, 5, 81, 89, 261, 263-265,268,273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Дар`я Дмитрівна, про усунення від права на спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з часу виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст виготовлений 28 листопада 2022 року, копію повного тексту рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: Л.Г. Салтан