Дата документу 25.11.2022 Справа № 331/5053/21
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 331/5053/21 Головуючий у 1-й інстанції: Жукова О.Є.
Провадження №22-ц/807/2089/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія«Центр фінансових рішень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія«Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 червня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №. Відповідно до заяви на отримання кредиту ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» складає між ним та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконав, надавши йому можливість розпоряджатися грошовими коштами у сумі 77 558,18 грн, строком на 18 місяців зі сплатою 14,99 % річних на умовах, передбачених кредитним договором. Натомість ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідно до умов договору не виконав.

Для забезпечення належного виконання зобов`язання, які виникають із Кредитного договору № від 21 червня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 21 червня 2016 року було укладено Договір застави, зареєстрований за № 378, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., предметом застави є рухоме майно: автомобіль марки CHERY, модель А21ELARA, 2007 рік випуску, № шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , вартість предмета застави 150 000 грн.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 01 квітня 2021 року становить 158258,96 грн, із яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 74112,31 грн, прострочена заборгованість за річними процентами - 16648,19 грн.; прострочена заборгованість за щомісячними процентами - 36534,84 грн, заборгованість за пенею - 30963,62 грн, строкова заборгованість за тілом кредиту - 0,00 грн, строкова заборгованість за річними процентами 0,00 грн, строкова заборгованість за щомісячними процентами 0,00 грн.

На підставі вищевикладеного ТОВ «ФК «ЦФР» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості за кредитним договором № від 21 червня 2016 року у розмірі 158 258,96 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 2 373,88 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», заборгованість за кредитним договором № від 21 червня 2016 року, в загальній сумі 149 655,69 грн та судового збору у розмірі 3318, 82 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідість висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року скасувати, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Також просив застосувати строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № від 21 червня 2016 року.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 було підписано лише заяву на отримання кредиту від 21 червня 2016 року, при цьому сам Кредитний договір ним не підписувався, з умовами кредитування ознайомлений не був. Заяву про приєднання та Заяву на надання кредиту позивач йому не передавав. Позивачем при зверненні до суду не надано жодного доказу про надання та погашення кредитної заборгованості по кредитному договору, а саме первинні бухгалтерські документи: платіжні доручення, ордери про видачу та погашення кредиту, які підтверджують заявлені позовні вимоги, за відсутності яких позбавляє суд можливості дослідити розрахунок заборгованості за даним кредитним договором, з`ясування період нарахування відсотків та її розмір, а відтак і встановити обсяг зобов`язань між сторонами. Вважає, розрахунок зроблений позивачем є одностороннім документом, який в силу закону не є належним та допустимим доказом наявності боргу, при цьому саме на позивача покладено тягар доказування за позовною заявою.Строк дії Кредитного договору закінчився 05 січня 2018 року, однак з позовною заявою ТОВ «ФК «ЦФР» звернулося до суду першої інстанції 12 вересня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що в свою чергу є окремою підставою для відмови у позові.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, ТОВ «Фінансова компанія Центр Фінансових Рішень» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн (2481,00 грн Х 100 = 248 100 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 158 259,96грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає .

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором від 21 червня 2016 року не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, що підлягає стягненню з нього у розмірі 149655, 69 грн з яких: 74112, 31 грн заборгованість за тілом кредиту, 14117, 71 грн заборгованість за річними процентами, 31512, 05 грн заборгованість за щомісячними процентами, 29913, 62 грн заборгованість за пенею, яка виникла станом на 05 січня 2018 року, тобто у межах строку кредитування. Вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених ст. 625 ЦПК України, позивач не пред`явив. Нарахування позивачем процентів та пені після закінчення строку дії кредитного договору з 06 січня 2018 року по 01 квітня 2021 року є безпідставним.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» з метою отримання фінансових послуг та підписав заяву № від 21 червня 2016 року на отримання кредиту від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») у розмірі 77 558,18 грн, строком на 18 місяців зі сплатою 14,99 % річних процентів від суми боргу за договором згідно графіком платежів, 2,39% щомісячних процентів від суми кредиту згідно з графіком платежів, 0,3% пені від загальної суми прострочення. (т.1 а.с.13-14).

Відповідач при підписанні вказаної заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» складає між ним та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що ознайомився з кредитним договором до його укладення і згоден з усіма його умовами, свій примірник зазначеної заяви отримав, Умови отримання кредитів від ТОВ «ФК «ЦФР» згоден отримати шляхом роздрукування з веб-сайту кредитодавця.

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_1 доручив ТОВ «ФК «ЦФР» перерахувати за рахунок отриманого кредиту такі суми грошових коштів: погашення заборгованості за діючим кредитним договором № від 21 червня 2016 року у сумі 6852,88 грн, переказ до запитання на користь ОСОБА_1 , надання кредиту у сумі 63147,12 грн, страховий платіж у сумі 1850 грн, оплата страхового платежу за договором страхування № -С від 21 червня 2016 року у сумі 3708 грн,18 грн, оплата за пакет послуги «Охоронець Кредит Маркет 48» за рахунок кредиту КД № від 21 червня 2016 року ОСОБА_1 у сумі 600 грн.

До кредитного договору банк додав графік платежів, який підписаний 21 червня 2016 року ОСОБА_1 , відповідно до якого загальний щомісячний платіж по кредиту складає 6720,48 грн, у тому числі щомісячні проценти 1853,65 грн (т. 1 а.с.15).

Для забезпечення належного виконання зобов`язання, які виникають із Кредитного договору № від 21 червня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 21 червня 2016 року було укладено Договір застави, зареєстрований за № 378, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., предметом застави є рухоме майно: автомобіль марки CHERY, модель А21ELARA, 2007 рік випуску, № шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , вартість предмета застави 150 000 грн (т.1 а.с.20-22).

Згідно з наданим банком розрахунком у ОСОБА_1 станом на 01 квітня 2021 року утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 158258,96 грн, із яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 74112,31 грн, прострочена заборгованість за річними процентами - 16648,19 грн; прострочена заборгованість за щомісячними процентами - 36534,84грн, заборгованість за пенею - 30963,62 грн, строкова заборгованість за тілом кредиту - 0,00 грн, строкова заборгованість за річними процентами 0,00 грн, строкова заборгованість за щомісячними процентами 0,00 грн (т. 1 а.с. 38).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»).

Умови договорів приєднання розробляються товариством, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим товариство має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг товариства) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між товариством та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина «ОСОБА_3» щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із ОСОБА_1 товариство дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які були укладені.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Відповідно до положень частини першої, частини шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявнимх у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З оглялу на зазначене колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ТОВ « ФК « ЦФР» довело, що ОСОБА_1 було видано кредитні кошти, які згідно із заявою були перераховані на рахунки, які зазначив ОСОБА_1 , що підтверджується доказами, поданими позивачем. При цьому в заяві від 21 червня 2016 року № на отримання кредиту сторони чітко визначили сукупну вартість кредиту, що складається також із щомісячних процентів у розмірі 2,39% від суми кредиту, річних процентів - 14,99 % від суми боргу за договором та 0,3 % щоденної пені від загальної суми прострочення, тому заперечення ОСОБА_1 щодо отримання кредитних коштів та незгоди з нарахованою сумою заборгованості за вказаним кредитним договором та його погашення є безпідставним, оскільки ним не враховано черговості погашення боргу, передбаченого статтею 534 ЦК України.

Крім того, відповідачем не спростовано факту отримання грошових коштів від позивача за вищезазначеним кредитним договором у цій справі, а із розрахунку заборгованості та довідки №-8498605-SG від 15 червня 2022 року щодо графіку руху коштів по кредиту встановлено, що позичальник частково сплачував заборгованість за кредитним договором № від 21 червня 2016 року.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 , належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з поверненя кредиту та сплати процентів, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту у сумі 74112,31 грн.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ураховуючи наведене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до умов договору, кредит надається строком на 18 місяців, датою надання кредиту вказано 21 червня 2016 року, а згідно з графіком платежів граничним терміном сплати останніх платежів за договором є 05 січня 2018 року, а тому саме з цієї дати сплив строк кредитування.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за річними і щомісячними процентами позивачем фактично нараховувалась у період з 21 червня 2016 року по 01 квітня 2021 року, а заборгованість за пенею фактично нараховувалась у період з 06 серпня 2016 року по 01 квітня 2021 року, в той час коли із графіку платежів встановлено, що граничним терміном погашення зобов`язань за кредитним договором є 05 січня 2018 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 19 травня 2020 року в справі № 910/23028/17 (провадження № 12-286гс18).

Суд першої інстанції , задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» заборгованості зі сплати річних процентів у сумі 14117,71 грн, за щомісячними процентами у сумі 31512,05 грн та за пенею у сумі 29913,62 грн, врахував, що укладений між сторонами кредитний договір діяв з 21 червня 2016 року по 05 січня 2018 року, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором річні проценти, щомісячні проценти, пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором кредитування, тобто, 05 січня 2018 року. Отже, нарахування позивачем відповідачу за вищезазначеним договором процентів та пені після закінчення строку дії кредитного договору з 06 січня 2018 року по 01 квітня 2021 року (в межах заявлених у цій справі позовних вимог) є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з розрахунком заборгованості наданого позивачем, оскільки він узгоджується з умовами кредитного договору від 21 червня 2016 року № та не спростований відповідачем ОСОБА_1 .

При цьому, слід зауважити, що виконаний банком розрахунок заборгованості є належним доказом, який підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний опис нарахованої заборгованості, дати здійснення платежів боржником, кількість днів, за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом ( тілом кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учаснків справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи ( частина перша статті 76 ЦПК України).

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не був повідомлений про строк дії кредитного договору спростовується Заявою № від 21 червня 2016 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», в якій зазначено дату надання кредиту 21 червня 2016 року та строк на який надається кредит становить 18 місяців (т.1 а.с.14).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був обізнаний з Умовами отримання кредитних коштів є безпідставними, оскільки суд першої інстанції у цій справі застосував не Умови отримання кредитів, які дійсно відповідачем не підписані, а заяву на отримання кредиту, яка підписана позичальником ОСОБА_1 , в якій зазначені всі умови отримання кредиту, проценти за користування кредитом, пеню за несвоєчасне погашення коштів, підстави цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту.

При цьому черговість погашення сплаченого боргу чітко визначено статтею 534 ЦК України, яку вірно застосував суд першої інстанції.

Крім того, згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першої, п. 1 ч. 2 статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2021 року було відкрито провадження по даній справі, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 27 жовтня 2021 року на 09 годину ( т.1 а.с. 56). Судове засідання, яке було призначено на 27 жовтня 2021 року не відбулося, у зв`яку з неявкою до суду відповідача, справа до розгляду призначена на 30 листопада 2021 року на 11 годину ( т. 1 а.с. 141-142). ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання (т. 1 а.с. 143) в судове засідання 30 листопада 2021 року не з`явився, про що свідчить протокол судового засіданні від 30 листопада 2021 року ( т. 1 а.с.191-192), справа призначена на 21 січня 2022 року на 10 годину. ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання (т. 1 а.с. 196) в судове засідання 21 січня 2022 року не з`явився, про що свідчить протокол судового засіданні від 21 січня 2022 року ( т. 1 а.с.204-205), справа призначена на 02 березня 2022 року на 13 годину. ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання (т. 1 а.с. 211) в судове засідання 02 березня 2022 року не з`явився справу призначено на 09 червня 2022 року на 10-00 год (т.1 а.с.216-219). ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання (т. 1 а.с. 220) в судове засідання 09 червня 2022 року не з`явився, про що свідчить протокол судового засіданні від 09 червня 2022 року ( т. 1 а.с.229-230), справа призначена на 23 серпня 2022 року на 10 годину. ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання (т. 1 а.с. 238) в судове засідання 23 серпня 2022 року не з`явився, про що свідчить протокол судового засіданні від 23 серпня 2022 року ( т. 2 а.с.49-50), справа призначена на 20 вересня 2022 року на 13 годину. ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання (т. 2 а.с. 56) в судове засідання 20 вересня 2022 року не з`явився, про що свідчить протокол судового засіданні від 20 вересня 2022 року ( т. 2 а.с.63-64).

Отже, справа до розгляду призначалася неодноразово, в судові засідання, які призначалися по даній справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце їх слухання не з`являвся, клопотання про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції не подавав. Крім того, ОСОБА_1 у поданому до суду відзиві на позовну заяву також не скористався своїм правом та не звернувся до суду першої інстанції з відповідним клопотанням про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с.110-119).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та його представник адвокат Павленко С.В. належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи, в тому й числі в останнє судове засідання, яке відбулося 20 вересня 2022 року, про що свідчить рекомендована поштове відправлення про вручення їм судової повістки (т. 2 а.с. 54, а.с.56) проте, до суду не з`явились, із заявою про застосування строків позовної давності до суду першої інстанції до винесення ним рішення ОСОБА_1 не звертався, у зв`язку з чим, судом першої інстанції про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не вирішувалося, тому й відсутні підстави для вирішення апеляційним судом клопотання ОСОБА_1 про застосування позовної давності, оскільки підставою для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності є саме той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгліду справ, у зв`язку з чим не брав участь у такому розгляді.

Інші наведені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка обгрунтовано викладена в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 25 листопада 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кочеткова І.В.