ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8001/22 Справа № 202/1179/22 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 202/1179/22

Номер провадження 22-ц/803/8001/22

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Драгомерецької А.О.

учасники справи :

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 жовтня 2022 року головуючого судді Слюсар Л.П. зі складанням повного тексту судового рішення 17 жовтня 2022 року по цивільній справі про визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, відповідно до ст.344 ЦК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 червня 2004 року позивач ОСОБА_1 поселився в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а його дружина позивач ОСОБА_2 вселилася за вищевказаною адресою 27 серпня 2004 року, яку вони утримують відкрито та добросовісно користуються нею. Всі члени родини, у складі 2-х осіб позивачів, зареєстровані за вищевказаною адресою, у якій проживають до тепер, що підтверджується довідкою про реєстрацію та реєстрацією в паспорті. Вказували, що позивачами не в повній мірі було використано право безплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Тому, вони неодноразово в письмовій формі зверталися до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про можливість приватизації вищевказаної квартири, про що свідчать докази про відправку заяви з описом вкладання та чеком про відправку комплекту документів, але відповіді на їх звернення взагалі надано не було. Зазначали, що мешкають у вказаній квартирі фактично протягом сімнадцяти років, відкрито та добросовісно користуються нею , а отже просили визнати за ними право спільної часткової власності, по 1/2 частини за кожним, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн та витрати на оплату судового збору в розмірі 11085,11 грн.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 жовтня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на квартиру відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги зазначають, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР, в редакції що діяла на момент вселення позивачів в спірну квартиру та діє і наразі, зазначено, що на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Тобто, позивачі вселилися у спірну квартиру на підставі довіреності, що була видана позивачам наймачем квартири, а органи реєстрації зареєстрували позивачів у вказаній квартирі без ордеру, який є єдиною підставою для вселення згідно закону. Отже, дії позивачів мають ознаки добросовісного, але неправомірного, в тому числі безтитульного, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Посилаючись на практику Верховного Суду, зокрема зазначають, що у своїй постанові Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпровської міської ради Михайлюк Т.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, зазначаючи, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що суперечать нормам діючого законодавства. Зокрема зазначено, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави, володіння чужим майном. Однак, позивачі, звертаючись до Департаменту житлового господарства, як до органу приватизації, не заперечували того факту, що саме власником квартири є Дніпровська міська рада, а отже у розумінні ст. 344 ЦК України, дане володіння не може бути добросовісним, про що і вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Учасники справи належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи ( а.с. 151,152,153 ). Позивач ОСОБА_3 надав клопотання про розгляд справи без участі позивачів,вимоги апеляційної скарги підтримують в повному обсязі (а.с. 165) .

З урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції не вбачає перешкод для розгляду справи, з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених ст.371 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено,та підтверджено матеріалами справи , що позивачі є подружжям.

Відповідно до копії довіреності від 11 червня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1479, ОСОБА_4 , що мешкає : АДРЕСА_1 уповноважив ОСОБА_1 переоформити особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_2 ,представляти інтереси у відповідних уповноважених органах та організаціях,ЖЕК,ЖЕУ,комунальних службах та підприємствах зв`язку. Для цьому йому надано право представляти інтереси у відповідних уповноважених органах та організаціях,» Дніпрогаз», Дніпроміськенергомережі, Дніпроміськводоканал,ЖЕК,ЖЕУ,телефонних компаніях, подавати та одержувати будь-які документи,сплачувати належні платежі,вчиняти всі інші юридично значимі дії,пов`язані з виконанням цієї довіреності (а.с.15-16).

В квартирі АДРЕСА_2 позивачі зареєстровані : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10 червня 2004 року та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 27 серпня 2004 року (а.с.11,12).

З відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації « № 15300 від 12 листопада 2021 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційних справах за адресами : АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 відсутні відомості щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5

АДРЕСА_4 містяться відомості про право власності ,яке було зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 жовтня 2001 року,видане ДП «Агрегат « ВАТ «Дніпропетровський агрегатний завод «, згідно з розпорядженням № 1234, зареєстровано в КП « ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 335п за реєстровим № 77-156. На підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2004 року , право власності перейшло до іншої особи .

Житловий будинок по АДРЕСА_5 , в який увійшла квартира АДРЕСА_6 зареєстрований за Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Індустріального району на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 16 жовтня 2006 року № 3933, про що зроблено запис в обліковій книзі № 49ЖЮ за реєстровим 34906-12.

Відомості про наявність самочинного перепланування квартири АДРЕСА_2 , на дату останньої інвентаризації проведеної 21 грудня 2000 року , відсутні (а.с.65).

Відповідно до довідки , виданої ТОВ «ЄРЦ КП» №1818/2021-11-04/623525 від 04 листопада 2021 року, заборгованість по комунальним платежам ОСОБА_6 за квартиру АДРЕСА_2 відсутня.

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою, згідно якої просив у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» оформити передачу в приватну (спільну часткову) власність квартиру у рівних частках, що займає він ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 на умовах найму за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , виготовленого 29 жовтня 2021 року ФОП ОСОБА_7 , вказана квартира двокімнатна, загальною площею 57,4 кв.м., житловою 32,1 кв.м.(а.с.17-18).

Згідно зі Звітом з незалежної оцінки визначення вартості двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_8 ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_7 становить 1 108 510 грн (а.с. 25-40) .

Власником вказаного житла є Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради (нині - Дніпровська міська рада).

Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на зазначену квартиру за набувальною давністю, позивачі посилаються на те, що вони з 2004 року постійно проживають в цьому житлі та утримують його.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того , що позивачі в 2004 році набули спірну квартиру в користування і продовжують володіти нею на підставі договору найму житла, тобто, позивачам весь час було достовірно відомо, що власником такого житла є територіальна громада в особі міської ради та про відсутність у них підстав для набуття права власності на це комунальне майно, та дійшов висновку, що в даному випадку відсутні такі умови для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність так і безтитульність володіння, тому законних підстав для визнання за позивачами права власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю немає. Суд також зазначив,що сам по собі факт проживання позивачів з 2004 року у зазначеному житлі і його утримання, не може бути законною підставою для визнання за позивачами права власності на це майно за набувальною давністю, оскільки воно здійснювалося на підставі договору найму житла, що перебуває в комунальній власності, а для набуття права власності на таке майно існує порядок приватизації житла і з відповідною заявою позивачі звернулися до Департаменту житлового господарства, що підтверджує обізнаність позивачів про відсутність підстав для набуття права власності на займане ними житло за набувальною давністю.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом цієї статті володіння визнається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, закон визначає такі ознаки володіння, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність володіння протягом визначеного строку, а також безтитульність володіння.

Тож набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.

Таким чином, підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відтак, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

Враховуючи ,що позивачі не набули права власності на спірне житлове приміщення, натомість набули право користування спірною квартирою і це право ніким не оспорюється, та приймаючи до уваги,що сам по собі факт користування позивачами даним майном не є підставою для виникнення у них права власності на вказане майно з підстав ,передбачених ст.344 ЦК України , та відповідно ,суд першої інстанції правильно відмовив у позові .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди позивачів з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, у тому контексті, який, на думку позивачів свідчить про набуття ними права власності на квартиру за правилами ст. 344 ЦК України, проте, ці обставини були перевірені судом першої інстанції та апеляційним судом і наявність наведених у цій нормі підстав спростовано під час розгляду справи.

Крім того, аргументи апеляційної скарги повторюють доводи, зазначені в позовній заяві, зводяться до цитування висновків Верховного Суду та власного тлумачення позивачами норм матеріального права, що не спростовує правильного висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19 не є слушним ,оскільки обставини справи не є ідентичними .

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам по справі та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права. Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є прийнятними .

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат,слід зазначити про наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2022 року.

Судді: