ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року

м. Валки

справа № 643/6774/21

провадження № 22ц/818/2284/22

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П..

за участю секретаря судового засідання Гармаш К.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Валки Харківської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року ухвалене у складі судді Зуб Г.А. ,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про повернення дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2019 у неї були відібрані малолітні діти без позбавлення її батьківських прав. Діти були передані Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Причиною відібрання дітей була відсутність неналежних умов проживання дітей та достатнього піклування за ними з боку батьків. Але причина, яка була підставою для відібрання дітей вже усунута. А саме 15.12.2020 позивач уклала шлюб з ОСОБА_4 , який є біологічним батьком дітей, подружжям було здійснено ремонт в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у якій будуть проживати разом з дітьми. Чоловік позивача працює та має постійний дохід. Тому діти можуть бути повернуті матері.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач, окрім фото-карток, та копії свідоцтва про шлюб, інших доказів, які б підтвердили створення для дітей безпечних умов проживання та забезпечення їм належного розвитку не надала. За результатами розгляду справи встановлено, що у ОСОБА_1 та її чоловіка відсутні можливості для належного матеріального утримання дітей. Тому суд прийшов до висновку про відсутність визначених законом підстав для повернення дітей.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду, не повне встановлення судом обставин, які мають значення для справи просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи є належні докази на підтвердження того, що причини, які були підставою для відібрання дітей на момент подачі позову відпали. А саме позивач вийшла заміж, зробила ремонт в квартирі. На час розгляду справи судом першої інстанції позивач та її чоловік довели до відома суду, що вони працюють але не офіційно. ОСОБА_1 також зазначила що на даний час вже офіційно працює та умови її життя були обстежені службою у справах дітей і зауважень з приводу стану житла у комісії не було. Позивач не відвідувала дітей у будинку дитини оскільки у неї був відсутній сертифікат про щеплення або негативний ПЛР тест, який дорого коштує, а без цих документів під час карантину відвідування дітей було заборонено.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивач є матір`ю малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с. 10-11)

15.12.2020 між позивачем та ОСОБА_4 укладено шлюб.(а.с. 9).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2019, яке набуло законної сили, відібрано малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від матері, та передано їх органам опіки та піклування.(а.с.4-6)

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проте фактично проживає зі своїм чоловіком за адресою: АДРЕСА_3 , яка не належить йому на праві власност.(а.с.15)

Позивач є не працевлаштованою, її чоловік ОСОБА_4 працював у НТПП «ДІНАС» з січня 2020 по серпень 2020 на посаді котельника, та його дохід за зазначений період склав 28800 грн., на час розгляду справи також є не працевлаштованим.(а.с.13)

Відповідно до наданої довідки від 03.03.2021 №611, ОСОБА_1 знаходилась на обстеженні у стаціонарному наркологічному відділенні №3 КНП ХОР «Обласний наркологічний диспансер» з 22.02.2021 по 03.03.2021, на момент обстеження наркологічної патології не виявлено.(а.с.49).

Відповідно до висновку ЛКК №177 від 13.09.2021, у ОСОБА_1 психотичної симптоматики під час огляду не виявлено.(а.с.50).

Згідно висновку №601 від 04.11.2021, Департамент служб у справах дітей вважає не доцільним повернення малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на виховання матері ОСОБА_1 (а.с.55-58).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частинах першій, другій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливим. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

За правилом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі Мамчур проти України , заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі М.С. проти України , заява № 2091/13).

У постанові Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 466/5767/18 (провадження № 61-20485св19) вказано, що "на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Згідно з частиною третьою статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.

Відповідно до наведеного правила для вирішення питання про повернення дитини батькам необхідно довести, що причини, які стали підставою для відібрання дитини відпали.

Так, судом встановлено, що відповідно до рішення суду від 27.11.2019 по справі №643/3016/19 підставою для відібрання дітей було те, що позивач систематично протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по піклуванню про здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток, а також утримання дітей в неналежних санітарно-гігієнічних умовах.

На підтвердження відсутності причин, які перешкоджали належному вихованню дітей, позивач надала до суду фото-картки квартири, в якій вона разом з дітьми буде проживати зі своїм чоловіком. Діти зареєстровані за адресою реєстрації позивача.

ЄСПЛ у справі Хант проти України від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Також в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 484/920/18 вказано, що при розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення, суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини.

Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач з часу відібрання в неї дітей жодного разу їх не відвідала, посилаючись на те, що їй для цього потрібно було зробити щеплення, яке вона не зробила, та не хотіла травмувати дітей.

Таким чином, позивач, окрім фото-карток, та копії свідоцтва про шлюб, інших доказів, які б підтвердили створення для дітей безпечних умов проживання та забезпечення їм належного розвитку не надала.

Оскільки в матеріалах справи відстутні дані про наявність у позивачки та її чоловіка будь якого доходу судова колегія погоджується з висновком суду про не доведення позивачкою своєї можливості належно утримувати та піклуватися про дітей.

З огляду на викладене висновок суду про недоведеність визначених законом підстав для повернення дітей є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

За таких обставин судова колегія вважає, що суд повно встановив обставини у справі, дав належну оцінку доказам на їх підтвердження та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук