Провадження № 2/201/842/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Помельнікової Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (а.с. №4-8).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.11.2021р. було відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. №28).

17.05.2022р. позивачем подано уточнену позову заяву (а.с № 36-46).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 31.05.2022р. було вирішено перейти до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. №47).

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 17.05.2022р., позивач посилався на те, що 07.06.2017р. між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2021р. розірвано. За час шлюбу, а саме 04.11.2019р., сторони за спільні кошти придбали товар на загальну суму 31 378 грн., який складається з телевізора вартістю 12 769 грн., газової плити вартістю 6 010 грн., СВЧ-печі вартістю 3 139 грн., пилососа вартістю 4 259 грн., чайника електричного вартістю 709 грн., фену вартістю 599 грн., тюнер вартістю 489 грн.; 02.01.2020р. було придбано товар на загальну суму 953 грн., що включає в себе ваги підлогові вартістю 441 грн. та зволожувач повітря вартістю 512 грн.; 21.07.2019р. придбана праска Tefal FV3965EO за 97,01 грн.; 03.11.2019р. в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » був придбаний диван «Бруклін» за 11 355 грн., з урахуванням доставки та зборки, вартість якого складає 11 855 грн.; 19.11.2019р. на ТСК «Курчатовський» у ПП ОСОБА_3 придбано товар для ванної кімнати (тумба, дзеркало, сифон, кріплення) на загальну суму 4 300 грн. з урахуванням доставки.; 22.11.2019р. в магазині ПрАТ «Новая лінія» був придбаний стельовик НПБ 02-3х60-210 за 638,04 грн.; 25.11.2019р. в магазині ПрАТ «Новая лінія» сторонами придбана лампа світлодіодна Светкомлект LED G45 E27 A 5W 4500K 220V та стельовик НПБ 02-3х60-210 на загальну суму 670 грн. Все перелічене майно, на придбання якого було витрачено загальну суму 49 891,05 грн., залишилося в квартирі АДРЕСА_1 , де продовжує мешкати відповідачка, та ним користуватися. Крім того, позивач зазначив, що 17.05.2019р. він отримував від АТ КБ «ПриватБанк» строковий кредит на суму 9 999,90 грн. строком на 17 місяців під 0,15% річних, відповідно до якого повинен був не пізніше 17 числа кожного місяця вносити на погашення кредиту платіж у розмірі 556,55 грн. Кредит надавався на купівлю мобільного телефону, яким користувалася і користується відповідачка. З урахуванням викладеного, позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя рухоме майно, яке було придбане під час шлюбу, а також визнати кредитні кошти, отримані за кредитним договором від 17.05.2019р., такими, що використані в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням подружжя, а також стягнути з відповідачки на його користь Ѕ частку вартості рухомого майна, що складає 24 945,52 грн., яке було придбане під час шлюбу та Ѕ боргових зобов`язань, що складає 4 999,95 грн., які сплачені ним в інтересах сім`ї та є спільним борговим зобов`язанням подружжя.

13.09.2022р. в порядку ст. 178 ЦПК України до суду надійшов письмовий відзив на позов відповідачки, в якому остання просила в задоволенні позовних вимог частково відмовити, при тому, що частково визнала позовні вимоги. Так, відповідачка посилалася на те, що під час перебування у шлюбі з позивачем ними спільно було придбано нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій саме і знаходиться спільне майно. Загальна сума придбаного майна складає - 27 974 грн., аніж вказану у позові суму 31 378 грн. Щодо поділу придбаного товару зазначила, що відмовляється ділити газову плиту (відшкодовувати грошима), оскільки в спільній квартирі, повинна бути обов`язково газова плита. І коли позивач буде продавати квартиру, або жити в ній, то газова плита вважається невід`ємним предметом в квартирі. Крім того, зволожувач повітря купувався на потреби дитини, щоб в кімнаті було вологе повітря і дитини не хворіла. Оскільки позивач виплачує недостатню суму на утримання дитини (аліменти) і приховує справжній дохід, то поділ зволожувача повітр є недоцільним. Поділ дивану « ОСОБА_4 » відповідачка також вважала недоцільним, оскільки останній куплявся для дитини та на даний час дитина ним користується, знаходиться він в дитячій кімнаті. Крім того, ОСОБА_2 вважала недоцільним ділити товар, який було придбано для ванної кімнати, оскільки цей товар знаходиться у спільній квартирі, цим товаром буде користуватися і позивач, якщо буде мешкати в цій квартирі, або цей товар буде продаватися разом з квартирою, якщо позивач буде її продавати. Отже, відповідачка вважала, що за дитиною слід залишити диван і зволожувач повітря, та не ділити СВЧ-піч та товари для ванної кімнати. Загальна вартість майна, яку вважає доцільним поділити відповідачка, складає 13 810,10 грн. (якщо врахувати строковий кредит (повернення подарунку), отже Ѕ частина цієї суми складає - 6 905,05 грн. Стосовно поділу суми кредиту, який отримано позивачем у розмірі 9 999,90 грн. в АТ КБ «ПриватБанк», то відповідачка зазначала, що ці кредитні зобов,язання виникли у позивача ще до реєстрації шлюбу 17.05.2019р., тоді, як шлюб між сторонами було зареєстровано 07.06.2019р., отже ці позовні вимоги не відповідають нормам права (а.с. № 65-70).

Позивач (або його представник) в судове засідання 21.11.2022р. не з`явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. 15.11.2022р. представник позивача адвокат Ломакін В.В. надав суду заяву, в якій просив провести судове засідання 21.11.2022р. без його участі та без участі позивача, позовні вимоги (з урахуванням уточнень від 17.05.2022р.) підтримав в повному обсязі, не заперечував проти проведення судового засідання без фіксування судового процесу технічними засобами (а.с.№92).

Відповідачка в судове засідання 21.11.2022р. також не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, 15.11.2022р. також надала суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами, врахувавши письмовий відзив на позов, позовні вимоги визнала частково (а.с. №93).

З урахуванням заяв сторін (їх представників) та їх належного повідомлення про дату та час розгляду справи у відповідності до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 21.11.2022р. за відсутності обох сторін (представників) і без фіксування процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно позову, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, серед яких є і визнання права.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

07.06.2019р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , яке видане Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с. № 94).

Від даного шлюбу у сторін є малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с. №74).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.03.2021р. у справі №201/980/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було розірвано (а.с. №73).

По тексту рішення суду в його резолютивниій частині міститься описка, яка стосується ріку реєстрації шлюбу між сторонами, а саме замість 07.06.2019р. зазначено 07.06.2017р., що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу (а.с. № 94).

Як зазначає позивач в позовній заяві, при розлученні з відповідачкою він залишив їй все спільно нажите ними майно, яке знаходилося за адресою: АДРЕСА_3 .

В період шлюбу пордружжя придбало за спільні кошти товар на загальну суму 49 891,05 грн., який складається: з телевізора вартістю 12 769 грн., газової плити вартістю 6 010 грн., СВЧ-печі вартістю 3 139 грн., пилососа вартістю 4 259 грн., чайника електричного вартістю 709 грн., фену вартістю 599 грн., тюнеру вартістю 489 грн., ваги підлогові вартістю 441 грн., зволожувача повітря вартістю 512 грн., праска Tefal FV3965EO вартістю 97,01 грн., диван «Бруклін» за 11 855 грн. (з доставкою), товари для ванної кімнати (тумба, дзеркало, сифон, кріплення) на загальну суму 4 300 грн. (з доставкою), стельовик НПБ 02-3х60-210 вартістю 638,04 грн., лампа світлодіодна Светкомлект LED G45 E27 A 5W 4500K 220V та стельовик НПБ 02-3х60-210 на суму 670 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, нормами сімейного права встановлено право спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане у шлюбі, та рівність прав подружжя на це майно, якщо не доведені інші обставини.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17.

Про це неодноразово наголошував і Верховний Суд у постановах від 14.11.2018р. у справі № 405/6250/15-ц, від 26.12.2018р. у справі № 61-22896св18.

Тобто, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що придбаний сторонами товар є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу і як наслідок із належними позивачу та відповідачці рівними частками, по 1/2 кожному.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч.4 статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016р. у справі N 6-486цс16 та постанові Верховного Суду від 30.01.2019р. у справі № 444/848/16-ц (провадження № 61-33882св18).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Таким чином, приймаючи до уваги встановлений судом факт, що спірний товар є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набутим останніми за час шлюбу, та оскільки частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд приходить до висновку, що позивач має право на компенсацію 1/2 частки від вартості рухомого майна.

Даний висновок повністю узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03.10.2018р. у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), відповідно до якого, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Таким чином, визначаючи розмір грошової компенсації, суд виходить з того, що вартість майна, яке підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З наданих сторонами пояґснень, вбачається, що спору щодо визначення вартості спірних товарів між сторони не має.

На підтвердження вартості придбаних товарів, позивачем надано докази : товарні чеки та виписку по рахунку з ПАТ «Банк Восток» на загальну суму 49 891,04 грн. (а.с. №12-16).

Таким чином, вартість 1/2 частки спірного рухомого майна та відповідно розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача становить 24 945грн. 53коп. (49 891грн. 04коп. : 2 = 24 945грн. 53коп.).

Суд критично оцінює твердження відповідачки у відзиві на позов про те, що частина спірного товару не підлягає поділу, оскільки придбана в інтересах малолітньої дитини та перебуває в її користуванні, оскільки зазначене рухоме майно було придбано подружжям в інтересах сім`ї.

Також, безпідставними є посилання відповідачки на те, що газова плита та товари, які були придбані у ванну кімнату, не підлягають поділу між подружжям, оскільки ці посилання є припущенням останньої та не підтверджені жодними належними доказами.

З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що придбаний сторонами товар є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим під час шлюбу та частки майна дружини та чоловіка є рівними, суд приходить до висновку, що позивач має право на половину вартості даного товару, а тому позовні вимоги в редакції від 17.05.2022р. в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя рухомого майна, яке було придбане під час шлюбу, підлягають задоволенню та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути компенсацію 1/2 частки від вартості рухомого майна, що становить 24 945 грн. 53 коп.

Щодо позовних вимог в частиін стягнення з відповідачки Ѕ частини боргових зобов`язань, що складає 4 999 грн. 95коп. (9 999грн. 90коп. : 2), які були сплачені позивачем в інтересах сім`ї, та на думку позивача, є спільним борговим зобов`язанням подружжя, то суд вважає за необхіжне відмовити у задоволенні цієї частини позовних вимог, виходячи з наступного.

Під час розгляду цивільної справи судом встановлено, що 17.05.2019р. ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» строковий кредит на суму 9 999 грн. 90коп. строком на 17 місяців під 0,15% річних, що підтверджується загальними умовами надання кредиту «Оплата частинами» АТ КБ «ПриватБанк» та підтвердженням зобов`язання за договором № 5943 від 17.05.2019р. (а.с. №17-24).

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям товару у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Тобто, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок кредитних коштів товар, унаслідок укладення кредитного договору, виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення отриманої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Разом з тим, з доказів наявних в матеріалах справи та обставин встановлених судом вбачається, що кредитний договір на отримання коштів, позивачем був укладений ще до реєстрації шлюбу з відповідачкою, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати дані боргові зобов`язання як борги подружжя, які виникли в інтересах сім`ї.

Доказів протилежного позивачем суду не надано, у зв`язку з чим підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у розмиірі 908 грн. за ставками судового збору на 2021р. (а.с. №3). Позивач просив стягнути з відповідачки Ѕ частину від вартості рухомого майна та кредитних зобов,язань на загальну суму 29 945 грн. 48коп. (49 891 грн.05коп. + 9 999 грн. 90 коп. = 59 890 грн. 95коп. : 2 = 29 945 грн. 48коп.).

Оскільки суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 24 945,53 грн., то з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 756,39 грн. (24 945,53 грн. * 908 грн. : 29 945,48 грн. = 756,39 грн.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 15, 16, 321, 368, 371, 386, 392 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, постановою Верховного Суду України від 27.04.2016р. N 6-486цс16, постановами Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17, від 14.11.2018р. у справі № 405/6250/15-ц, від 26.12.2018р. у справі № 61-22896св18, від 30.01.2019р. у справі № 444/848/16-ц, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 274, 275 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рухоме майно, яке було придбане під час шлюбу.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) компенсацію 1/2 частки від вартості рухомого майна у розмірі 24 945 грн. 53коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_4 ) судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 756 грн. 39 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.