КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 752/8576/22
Головуючий у суді першої інстанції: Кордюкова Ж.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження питання про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення додаткових витрат на дитину та визначення місця проживання дитини,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року,

встановив:

у липні 2022 року позивач в особі свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину та визначення місця проживання дитини з батьком шляхом подачі позовної заяви на офіційну електронну пошту суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року позовну заяву було повернуто.

Не погоджуючись із ухвалою, представник позивача - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 10 ч. 1 ст. 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року (справа № 204/2321/22, провадження № 61-4845св22) за заявою особи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Печерський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Направляючи справу № 204/2321/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції вказував, що в практиці Верховного Суду сформувалося два підходи щодо допустимості/ недопустимості звернення до суду з електронним процесуальним документом, який підписаний електронним підписом, шляхом направлення його на офіційну електронну адресу суду.

Перший: звернення до суду з електронним процесуальним документом шляхом направлення його на офіційну електронну адресу суду є належним та допускається. Відповідний правовий висновок викладений в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2019 року в справі № 200/12772/18 (провадження № 14-99зц19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 530/1727/16-ц (провадження № 61-47059сво18), у пунктах 48-49 Великої Палати Верховного Суду постанови від 26 лютого 2020 року у справі № 522/3777/17 (провадження № 14-651цс19), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року по справі № 226/1863/2018 (провадження № 61-45602св18), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року в справі № 530/544/16-ц (провадження № 61-17630св20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2021 року в справі № 530/544/16-ц (провадження № 61-17630св20).

Другий: звернення до суду з електронним процесуальним документом шляхом направлення його на офіційну електронну адресу суду є неналежним та не допускається. Звернення з процесуальними документами в електронній формі з обов`язковим їх скріпленням власним електронним підписом учасника справи через підсистему «Електронний кабінет», а спосіб звернення осіб, які беруть участь у справі шляхом направлення підписаних електронних документів на офіційну електронну пошту судів не передбачений чинним процесуальним законодавством. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 грудня 2019 року по справі № 910/12245/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 червня 2020 року у справі № 910/8423/19, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 9901/335/20 (провадження № 11-361заі20), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 липня 2021 року по справі № 9901/76/21 (провадження № 11-137заі21), у пунктах 17-35 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 200/6370/20-а (адміністративне провадження № К/9901/33163/20) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 904/4137/20(210/1218/20).

Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Тому колегія суддів касаційного вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: у складі колегії суддів колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 200/6370/20-а (адміністративне провадження № К/9901/33163/20), у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 грудня 2019 року у справі № 910/12245/19, від 17 червня 2020 року у справі № 910/8423/19, від 07 жовтня 2021 року у справі № 904/4137/20(210/1218/20) та вказати, що:

«гарантування кожному права на судовий захист та заборона обмеження в такому праві, в тому числі в умовах інтенсивної діджиталізації суспільства, пандемії коронавірусу COVID-19, повномасштабної збройної агресії проти України російської федерації та введення воєнного стану на всій території України, хоча б з точки зору найвищої соціальної цінності життя та здоров`я людини, спонукають до сприяння в забезпеченні плюралізму способів звернення до суду, а не їх обмеження судами;

слід розмежовувати спосіб звернення до суду із вимогами до оформлення процесуального документа. Якщо електронний документ підписаний накладенням електронного підпису, який забезпечує ідентифікацію особи, втім електронний підпис накладений без використання підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, а процесуальний документ направлений на офіційну електронну адресу суду, то відсутні правові підстави стверджувати, що такий електронний документ не підписаний. Протилежний підхід нівелює приписи про юридичну силу електронного документа та суперечить частині першій статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»;

вимога про звернення до суду через підсистеми Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи не є вимогою належного оформлення апеляційної скарги чи будь-якого іншого процесуального документа. По своїй суті це лише один із способів звернення до суду, який з урахуванням системного тлумачення абзацу 2 частини восьмої статті 14 ЦПК України, частин п`ятої та шостої статті 43 ЦПК України є обов`язковим виключно для осіб, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі;

звернення особи до суду через офіційну електронну адресу суду з процесуальним електронним документом, який підписаним електронним цифровим підписом, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, який нічим не відрізняється від безпосереднього звернення до суду через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і має кваліфікуватися саме як безпосереднє звернення до суду;

наявність в судів офіційних електронних адрес, з урахуванням принципу пропорційності, свідчить, що направлення підписаного електронного процесуального документа на офіційну, загальновідому, електронну адресу суду є безпосереднім зверненням до суду з письмовим документом та зумовлює обов`язкове прийняття судами електронних процесуальних документів, які направлені на офіційну електронну адресу суду та відповідають вимогам частини восьмої статті 43 ЦПК України, оскільки держава не вправі обмежувати права особи без певної мети для захисту якогось суспільного інтересу».

Отже, на розгляді Великої Палати Верховного Суду перебуває справа

№ 204/2321/22 (провадження № 14-48цс22), у якій вирішується питання щодо допустимості/недопустимості звернення до суду з електронним процесуальним документом, який підписаний електронним підписом, шляхом направлення його на офіційну електронну адресу суду.

Вирішуючи питання про повернення позовної заяви у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що вона подана електронною поштою без її формування у підсистемі «Електронний суд», а тому не є підписаною належним чином. При цьому суд першої інстанції посилався на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №9901/335/20 та постанові від 01 липня 2021 року у справі №9901/76/21.

Станом на 09 листопада 2022 року в ЄДРСР та на офіційному порталі судової влади відсутні відомості щодо розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 204/2321/22.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 204/2321/22.

Керуючись ст.ст. 252, 253, 260, 381 ЦПК України, суд

постановив:

провадження у справі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення додаткових витрат на дитину та визначення місця проживання дитини,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року зупинити до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №204/2321/22.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді