Справа № 362/4345/21
Провадження № 2/362/827/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ковбеля М.М.,

при секретарі - Сілецькій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 24 січня 2020 року ОСОБА_1 за угодою (договором позики) передав ОСОБА_2 у власність грошові кошті у розмірі 270 000 (двісті сімдесят тисяч) доларів США, а відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 15 квітня 2021 року. Крім того, з метою забезпечення вказаного зобов`язання було укладено договір поруки від 24.01.2020 року між позивачем та ОСОБА_3 , відповідно до якого поручитель ОСОБА_3 зобов`язується відповідати перед позивачем за виконання зобов`язань ОСОБА_2 .

Починаючи з червня 2021 року Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів (боргу) відповідно погодженого графіку, але ОСОБА_2 не виконує взяті на себе зобов`язання.

Представник позивача та позивач в судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяву про слухання справи у їх відсутності, вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити.

В подальшому, позивач уточнив свої позовні вимоги, та просив стягнути з відповідачів солідарно 280 602,47 доларів США, що еквівалентно 7 475249,80 гривень.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про відкладення, в зв`язку з його хворобою. Разом з тим, суд звертає увагу, що сторони не були позбавлені можливості заявити клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім того, відповідач має представника, який також не з`явився в судове засідання. А тому, враховуючи, що в матеріалах справи міститься відзив відповідача, в якому останній просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у встановлений судом строк відповідач не подав відзиву на позов.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, що неявка позивача та його відповідача у черговий раз може призвести до затягування строків розгляду справи та, як наслідок, порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приймаючи до уваги належне повідомлення відповідача та його представника про розгляд даної справи, а також приймаючи до уваги, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Цивільним процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 роу у справі №9901/949/18 (провадження №11-1179заі19).

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного.

В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 24.01.2020 року ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від ОСОБА_1 , в якості позики грошових коштів в сумі 270 000 доларів США (двісті сімдесят тисяч доларів США) на строк до 15.04.2021 року. Зі змісту розписки вбачається, що відповідачем було перевірено всі купюри отримані від Позикодавця готівкових доларів США у сумі 270 000 доларів США (двісті сімдесят тисяч доларів США), претензії до їх якості у нього відсутні. За користування позикою проценти не нараховуються. Повернення позики здійснюється шляхом передачі Позичальником Позикодавцю коштів в доларах США у готівковій формі. На підтвердження повернення суми позики (повністю або частинами) Позикодавець надає Позичальникові заяву про отримання коштів, підпис на якій може засвідчуватися нотаріально, яка підтверджує повернення позики повністю або частинами).

Крім того, ОСОБА_2 надав позивачу гарантійний лист, про повернення вищезазначених коштів.

28.05.2020 року між сторонами було укладено графік повернення грошових коштів, підписаний сторонами.

Крім того, відповідно до договору поруки від 24.01.2020 року, відповідач ОСОБА_3 виступив поручителем перед позивачем за виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що виникли з позики від 24 січня 2020 року, який був укладений між Кредитором і Боржником. Зі змісту договору поруки вбачається, що у відповідності з п.1 Основного Договору предметом Основного Договору є погашення позики у сумі 6620724 (шість мільйонів шістсот двадцять тисяч сімсот двадцять чотири) гривень 00 копійок, що на день укладення цього Договору за курсом Національного України становить еквівалент 270000 (двісті сімдесят тисяч) доларів США 00 центів. Поручитель та Боржник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором за невиконання Боржником забезпеченого зобов`язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності Поручителя не повинен перевищувати розмір забезпеченого зобов`язання, зазначеного в п. 4 цього Договору, а саме, Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язання Боржником, згідно з Основним Договором у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок, що на день укладення цього Договору за курсом Національного банку України становить еквівалент - 4078,10 доларів США.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума основного боргу складає 268 000,00 доларів США (з урахуванням часткового погашення відповідачем суми основного боргу в сумі 2000,00 долірв США), та 3 відсотків річних, що становлять 12602,47 доларів США.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, надана розписка є документами, що підтверджують боргове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

Так, сторона відповідача посилається на те, що відповідач не зобов`язувався повернути вказану в розписці суму коштів, що свідчить про недоведеність наявності у позивача права вимоги в даних зобов`язаннях.

Тлумачення норм ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, суд не погоджується з такими доводами з огляду на наступне.

Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 року (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ст.ст. 1049-1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Так, положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Розглядаючи справу № 459/3560/15-ц, Верховний Суд в постанові від 16.05.2018 року вказав, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті Україниза офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням (Постанова від 04.07.2018 № 761/12665/14-ц Верховний Суд. Велика Палата)

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову, при цьому суд враховує, що Поручитель ОСОБА_3 зобов`язався відповідати за виконання зобов`язання частково, а тому суд приходить до висновку, що з відповідачів необхідно стягнути солідарно 4078,10 доларів США, що буде відповідати умовам договору поруки, а також, з відповідача ОСОБА_2 необхідно стягнути 263921,90 доларів США.

Що стосується вимог позивача в частині стягнення з відповідачів 3 відсотків річних, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даних вимог, оскільки в розписці, яку надав ОСОБА_2 зазначено, що за користування позикою проценти не нараховуються.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 509, 526, 549, 599, 611, 625, 651, 1058, 1060, 1061, 1070, 7014, 1075 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 80, 81, 141, 263, 265, 268ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 263921,90 доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 4078,10 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 5947,50 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в розмірі 5947,50 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя М.М. Ковбель