Номер провадження: 22-ц/813/8349/22
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пінькової К.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4 ,

третя особа Одеська міська рада

представник третьої особи ОСОБА_5

третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк Андрій Вадимович

розглянув у відкритому судовому засіданні доповнену апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Куриленко О.М., у приміщенні того ж суду

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В., Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння, та позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В. про визнання договору недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування майна та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

15 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_6 , починаючи з другої половини 2004 року і до 06 травня 2015 року, тобто до смерті останньої; визнати за нею, як спадкоємцем четвертої черги спадкування, право власності на квартиру АДРЕСА_1 та на усе рухоме майно, що знаходилося у квартирі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 ; витребувати на її користь спірну квартиру у відповідачів в порядку віндикації.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_6 тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду. Починаючи з другої половини 2004 року вона доглядала за нею, забрала її проживати в квартиру АДРЕСА_2 , оскільки належна ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_3 знаходилася в незадовільному технічному стані, вела з нею спільне господарство. Після смерті ОСОБА_6 вона отримала довідку про її смерть за поховала її за власні кошти, а також звернулась до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину.

Однак, як стало відомо позивачу, 03 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком А. В. було посвідчено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_6 передала безоплатно у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 . Разом з тим, за час спільного життя ОСОБА_6 неодноразово говорила, що квартира АДРЕСА_1 перейде у власність ОСОБА_1 у якості подяки за догляд та дружні стосунки. ОСОБА_6 за життя не була знайома з ОСОБА_3 та не укладала з ним договір дарування спірної квартири, не передавала у фактичне володіння третім особам квартиру та правовстановлюючі документи на неї. В подальшому ОСОБА_3 відчужив спірну квартиру ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що оскільки вона проживала з ОСОБА_6 не менше п`яти років до її смерті, відтак є спадкоємцем четвертої черги за законом, спірна квартира в порядку статті 388 ЦК України підлягає витребуванню на її користь з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

У квітні 2016 року третя особа - Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 03 жовтня 2007 року; визнати відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_6 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради; виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , як особу, яка не має правових підстав для проживання в зазначеній квартирі.

В обґрунтування позову Одеська міська рада зазначала, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала квартира АДРЕСА_1 .

03 жовтня 2007 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_3 договір дарування спірної квартири, а 19 серпня 2015 року ОСОБА_3 продав її ОСОБА_4 .

Разом з тим, відповідно до листів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка А. В., він не посвідчував договір дарування, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 , підпис на зазначеному договорі йому не належить.

Так як ОСОБА_6 не відчужувала належну їй квартиру шляхом укладення договору дарування, після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 . Оскільки у ОСОБА_6 відсутні спадкоємці за законом та заповітом, ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі без достатніх правових підстав, територіальна громада міста Одеси є універсальним правонаступником відумерлого майна, тому спірна квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_4 в порядку статті 388 ЦК України.

Рух провадження у справі

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 проживали однією сім`ю з другої половини 2004 року і до самої смерті ОСОБА_6 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_1 як спадкоємицею четвертої черги спадкування право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено. У задоволенні позову третьої особи Одеської міської ради відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року в частині задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна скасовано та ухвалене нове рішення у цій частині. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А. В., Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, ОСОБА_1 та ОМР подали до Верховного Суду касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати судові рішення.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та Одеської міської ради задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 березня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовлено.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Київського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В., Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити в повному обсязі. Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В. про визнання договору недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування майна та виселення задоволено. Визнано недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за №ВЕХ482365 від 03 жовтня 2007 року. Визнано спадщину після смерті ОСОБА_6 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності, - відумерлою. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_4 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , як особу, яка не має правових підстав для проживання в зазначеній квартирі.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що право власності на вищезазначене нерухоме майно належить територіальній громаді міста Одеси, як універсальному правонаступнику відумерлого майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , а відповідачка, яка знаходиться у вищевказаній квартирі без належних правових підстав, зобов`язана повернути ОМР незаконно набуте нерухоме майно та виселитись з безпідставно займаної квартири.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу із доповненням. В поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси 22 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що оскільки при розгляді справи був порушений принцип об`єктивності і неупередженості та рівності сторін перед законом і судом, а також у зв`язку з неповнотою судового дослідження. Скаржник вважає якщо дослідити аудіо запис протоколу судового засідання то можна почути, що суддя - головуюча в процесі суду першої інстанції навіть не намагалася приховати свого бажання винести рішення на користь Одеської міської ради (дійсно хто така проста старенька пенсіонерка ОСОБА_1 порівняно з міською адміністрацією), робила спроби заплутати свідків, а коли це не вдалося то просто спотворила їх свідчення при записі в текст рішення, відмовляла в заявлених з боку представника ОСОБА_1 клопотаннях за формальними причинами і взагалі дуже поспішала завершити розгляд справи по суті за один день, не побажавши перенести розгляд справи на інший день, щоб допитати тих свідків, які у зв`язку з від`їздом з міста через воєнні дії не змогли прийти до суду 22.06.2022 року. Наприклад, свідчення ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які вони надавали прокурору були взяті до уваги, а заява ОСОБА_1 до вищого прокурору, в якій вона скаржилася на порушення закону при відібранні в неї цих свідчень та їх невідповідність дійсності, а також свідчення ОСОБА_8 під час попереднього розгляду справи в суді першої інстанції не були взяті до уваги, хоча остання також в суді заявляла, що запис її свідчень здійснювався під тиском з боку слідчого і зміст даних нею останньому свідчень спотворений. У клопотанні про відкладення розгляду справи на інший день, щоб надати ОСОБА_1 та ОСОБА_8 можливість прибути до суду та надати свої свідчення особисто, представникові позивача було відмовлено. Також за формальними причинами було відмовлено в допиті у якості свідка гр. ОСОБА_9 , який проживав в тієї ж парадній, що і ОСОБА_1 з ОСОБА_6 , та міг надати свідчення на підтвердження факту їх спільного проживання та наявності в них спільного господарства, хоча останній і з`явився до суду. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року була викладена наступна вимога: «... з огляду на зміст як первісних позовних вимог, так і вимог третьої особи, з`ясування питання виконання підпису у оспорюваному договорі дарування приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком А.В. та дійсності відтиску його печатки в оспорюваному правочині при проведення судової почеркознавчої та судово-технічної експертиз має вирішальне значення для встановлення обставин справи та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів і доказів перед судом» (т. 2, а. с. 119 зворот, другий абзац), але суд першої інстанції від проведення судової почеркознавчої експертизи ухилився, хоча її проведення було визнане Верховним Судом обов`язковим і, навіть, оплачене за рахунок ОСОБА_1 , а заявлене її представником ОСОБА_2 клопотання про витребування від приватного нотаріуса КМНО Шепелюка А.В. вільних зразків підпису, для надання їх у розпорядження експерта ОНДІСЕ Сакалюк В.Р., відповідно до її клопотання, взагалі було залишене без розгляду, і почеркознавча експертиза, проведення якої було призначено ухвалою суду від 18.02.2021 року, не була виконана. Скаржник також звертав увагу на те, що представник Одеської міської ради, який при попередньому розгляді справи наполягав на проведенні вказаних вище експертиз, від подання такого клопотання при повторному розгляді справи ухилився, переклавши обов`язок оплати експертиз на позивачку ОСОБА_1 ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 стверджували про те, що починаючи з другої половини 2004 р. і приблизно до початку 2013 року ОСОБА_6 проживала разом з ОСОБА_1 у належній останній квартирі АДРЕСА_2 , оскільки належна ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_1 перебувала у значно гіршому стані ніж квартира ОСОБА_1 . Вже потім після остаточного погіршення стану здоров`я ОСОБА_6 , та її неспроможність підійматися на п`ятий поверх, вони обидві перебралися до належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_3 , яка розташована у цьому ж під`їзді цього ж будинку на другому поверсі. Після цього ОСОБА_1 свою квартиру почала здавати в оренду, і отримані від цього гроші жінки разом використовували на побутові потреби. Сам факт того, що спочатку ОСОБА_6 , а потім і ОСОБА_1 не змінювали адреси своєї реєстрації в будинку АДРЕСА_4 не означає, що спочатку ОСОБА_6 , а потім і ОСОБА_1 не змінювали свого фактичного місця проживання в одному й тому ж під`їзді одного й того ж будинку. Скаржник вважав, що суд першої інстанції проігнорував довідку дільниці № 6 КП ЖКС «Вузівський» № 1095 від 14.05.2015 року (т. 1, а. с. 10, т. 2 а. с. 14), в якій вказано, що ОСОБА_6 проживала разом з ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 та вела з нею спільне господарство. Не надана належна оцінка договору оренди житлової плоші (т. 2 а. С. 45), згідно до якого ОСОБА_1 ще 25.11.2014 року передала належну ти квартиру АДРЕСА_2 в користування гр. ОСОБА_10 , і, відповідно, не мала можливості починаючи з цього часу там проживати. Тобто в цей час вона дійсно проживала разом з ОСОБА_6 у належній останній квартирі АДРЕСА_1 . Цей факт повністю підтвердили допитані під час судового засідання свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зміст чиїх свідчень, до речі, у рішенні спотворений. Свідки неодноразово заходили до них під час їх проживання спочатку в квартирі АДРЕСА_5 , а потім в квартирі АДРЕСА_6 , бачили, як ОСОБА_1 піклується за ОСОБА_6 , надавали стареньким жінкам дрібну допомогу пов`язану з придбанням продуктів і т.п. Свідки також підтвердили те, що з 2004 року : приблизно до 2012-2013 років ОСОБА_6 проживала в належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_2 , а потім вони обидві спустилися на другий поверх до належної ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 , де проживали разом до самої смерті останньої, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після переїзду до квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 належну ій квартиру АДРЕСА_5 здавала декілька років в оренду спочатку уродженцю Прибалтики, а потім якійсь жінці. Як вбачається з довідки КУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4 від 04.01.2016 року (т. 1, а. с. 123), ОСОБА_6 перебувала на "Д обліку з 01.07.2014 року, а з 24.09.2012 року є інвалідом першої групи та потребує постійного догляду (т.1, а.с.13). Зважаючи на викладене, суд першої інстанції зауважував, що будь-яких доказів знаходження ОСОБА_6 у безпорадному стані до 2012 року матеріали справи не містять, як і не містять доказів спільного проживання саме однією сім`єю, ведення спільного господарства тощо». На думку скаржника суд першої інстанції не врахував, що: з 24.09.2012 року ОСОБА_6 потребувала, постійного стороннього догляду; соціальний працівник ОСОБА_8 , яка відвідувала спадкодавця тільки тричі на тиждень постійний сторонній догляд інваліду І-ї групи ОСОБА_6 надавати не могла. Пояснення щодо необхідності у допомозі з боку соціального працівника під час первинного судового засідання надала ОСОБА_1 , сказавши, що оскільки вони обидві: як ОСОБА_6 так і ОСОБА_1 були літніми жінками, то останній була потрібна допомога з боку третьої особи щоб помити ОСОБА_6 , сходити до аптеки, до ощадкаси та інше. Сама ОСОБА_8 в первинному судовому засіданні пояснила, що вона підтверджує факт того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали спільно; ОСОБА_1 здійснювала основний догляд за ОСОБА_6 , а вона ( ОСОБА_8 ) тільки допомагала їй в цьому. Тому висновок суду про те, що ОСОБА_6 , яка потребувала постійного стороннього нагляду, після 24.12.2012 року проживала у своїй квартирі одна не ґрунтується на реальності. Що стосується тих доводів, які суд навів у якості підстави для задоволення позовних вимог Одеської міської ради, то усі вони можуть бути використані у якості обґрунтування до задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Одночасно за вих. № 104 представником скаржника у якості інформації про подання апеляційної скарги була подана до Київського районного суду м. Одеси заява про зняття з розгляду питання про скасування арешту на квартиру АДРЕСА_1 , розгляд якого був призначений на підставі відповідного клопотання Одеської міської ради на 12 год. 26.09.2022 року. У такому разі подана мною апеляційна скарга повинна була поступити до цивільної канцелярії районного суду, де підшита до матеріалів справи № 520/12909/15-ц та разом з нею направлена до Одеського апеляційного суду для розгляду по суті поставлених в ній питань. Одночасно, у зв`язку з направленням справи № 520/12909/15-ц до Одеського апеляційного суду розгляд питання про зняття арешту, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 , призначений на 12 год. 26.09.2022 року повинен був бути відкладений до повернення справи з апеляційного розгляду. Однак головуюча у справі суддя Київського районного суду м.Одеси, Куриленко О.М., бажаючи будь за що задовольнити клопотання Одеської міської ради про скасування арешту на квартиру АДРЕСА_1 постановила 26.09.2022 року ухвалу про повернення апеляційної скарги апелянту, тобто пішла на пряме порушення норм процесуального права та вийшла за межі наданих їй, як судді суду першої інстанції прав та повноважень, взявши на себе функції судді апеляційного суду, чим порушила норму, викладену в ч. 2 ст. 19 Конституції України, ст. 357 ЦПК України та ст. 6 Європейської конвенції по правам людини про право на справедливий судовий розгляд. В обгрунтування такого свавілля в ухвалі від 26.09.2022 року наведено наступне: «20 вересня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшла апеляційна скарга на рішення суду від 22.06.2022 року разом з клопотанням про зняття справи з розгляду. Слід зазначити, що Державна судова адміністрація роз`яснила, що з запуском «Електронного суду» та інших модулів ЄСТС з 5 жовтня 2021 року апеляційні скарги подаються безпосередньо до судів апеляційної інстанції в адміністративному, господарському та цивільному судочинстві. Так, зокрема, в Перехідних положеннях Цивільного процесуального кодексу (п. 15) було прописано, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи («CITC) апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи в або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються і направляються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цієї редакції Кодексу. Тобто раніше, до початку функціонування ЄСІТС, подати скаргу можна було як безпосередньо в апеляційний суд, так і через відповідний суд першої інстанці. Відповідну правову позицію з цього приводу висловлювала і Велика палата ВС у справі №145/1330/17. Тепер же, після внесення змін законом 1416-IX до процесуальних кодексів почала діяти пряма норма статті 355 ЦПК. згідно з якою скарга подасться безпосередньо до суду апеляційної інстанція». Однак, дослідивши зміст Закону України № 1416-IX від 27 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення поетапного впровадження Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи», представник скаржника побачив, що в ньому передбачається внесення змін до законодавчих актів України, і, зокрема у підпункті 14 частини 2 до підпунктів 15 та 15.16 пункту 1 розділу ХIIІ "Перехідні положення", тобто підпункт 15.5 пункту 1 розділу Х "Перехідні положення" залишився без змін та не був скасованим, тобто моє право подавати апеляційну скаргу до апеляційного суду через відповідний районний суд, який ухвалив рішення по справі, продовжує існувати, а дії судді районного суду, яка, перевищивши межі своїх повноважень, відмовила мені в прийнятті апеляційної скарги є протизаконним зловживанням своїми правами, а саме порушенням суддівської присяги. Наведене ще раз підтверджує те, що при розгляді справи був порушений принцип об`єктивності і неупередженості та рівності сторін перед законом і судом, про що я вже вказав в абзаці шостому першої сторінки апеляційної скарги від 20.06.2022 року. Враховуючи те, що первинний текст апеляційної скарги за вих. №103 від 20.09.2022 року на рішення Київського районного суду м. Одеси під головуванням суді Куриленко О.М., яке було ухвалено 22 червня 2022 року по справі № 520/12909/15-ц, до Одеського апеляційного суду Київським районним судом м. Одеси не надсилався, то доповнення до неї, подаються разом із самою апеляційною скаргою, а не надсилаються до інших учасників справи, як це передбачено ч. 2 ст. 364 ЦПК України.

Короткий зміст вимог і доводів відзиву на апеляційну скаргу

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник Одеської міської ради Юлія-Вікторія Романець, звернулася до апеляційного суду з відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ..

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначає, що 29.08.2022 року, на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2022 року у справі № 520/12909/15-ц, державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради Шерстюк В.Д. зареєстровано право власності на вищезазначений об`єкт нерухомого майна за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. Відтак, Одеська міська рада набула право власності на даний об`єкт нерухомого майна, однак не могла розпоряджатись належним їй майном, у зв`язку з наявністю обтяжень у виді арешту. Відповідно до п. 4.3. Порядку взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств та установ Одеської міської ради з питань визнання спадщини відумерлою, затвердженого розпорядження міського голови від 15.09.2021 року № 816 (надалі - Порядок), копія рішення суду, яке набрало законної сили, та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з відомостями про державну реєстрацію права власності стосовно об`єктів житлового фонду (квартир, їх частин, кімнат у гуртожитку тощо) направляються відповідній районній адміністрації Одеської міської ради із супровідним листом. При виконанні вищевказаних приписів Порядку було встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 року у справі № 520/12909/15-ц вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_7 . У зв`язку з цим, 09.09.2022 року Одеська міська рада звернулась до Київського районного суду м. Одеси з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову вжитих на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 року у справі № 520/12909/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 22.06.2022 року, у справі № 520/12909/15-ц, яке набрало законної сили 09.08.2022 року, y задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осібі - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В., Одеської міської ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності в порядку спадкування за законом, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено в повному обсязі, а позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третіх осіб - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В., про визнання договору недійсним, визнання спадщини відумерлою, витребування майна та виселення - задоволено, Одеська міська рада вказала, що у застосуванні відповідних заходів забезпечення позову відпала потреба, відтак заходи забезпечення позову у цій справі підлягають скасуванню. Наявність обтяжень, накладених на даний об`єкт нерухомого майна, у виді арешту, перешкоджає законному власнику, в особі Одеської міської ради розпоряджатись належним їй майном. Зазначаємо, що даний арешт на квартиру було накладено з метою запобігання ускладненню виконання рішення суду та забезпечення його виконання, втім наразі спір вирішено по суті, а об`єкт нерухомого майна, щодо якого було вжито заходи забезпечення позову, визнаний відумерлою спадщиною та на теперішній час належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради. Звертали увагу суду, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2022 року у справі № 520/12909/15-ц набрало законної сили 09.08.2022 року, клопотання про скасування заходів забезпечення позову подано Одеською міською радою до суду першої інстанції 09.09.2022 року та його розгляд було призначено на 26.09.2022 року. Адвокат Мирковіч В.Ю. подав заяву «про зняття справи з розгляду» 20.09.2022 року з зазначенням про те, що ним нібито подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2022 року у справі № 520/12909/15-ц, не надавши жодного підтвердження даному доводу (ні копії апеляційної скарги з відміткою суду апеляційної інстанції про отримання, ні копії ухвали про відкриття апеляційного провадження). Більш того, чинним Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено такого способу захисту та права учасника процесу, як «зняття справи з розгляду», тому судом першої інстанції законно та обґрунтовано було відмовлено представнику позивача у задоволенні такого клопотання. Як вбачається з апеляційної скарги, представником ОСОБА_1 20.09.2022 року через канцелярію Київського районного суду м. Одеси було подано апеляційну скарга на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2022 року. Натомість, Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 року № 1845/0/15-21 затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової системи (CIT) інформаційно-телекомунікаційної

Пунктом 2 параграфа 2 розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» підсистеми (модулі) ЄСІТС починають функціонувати через 30 днів з дня опублікування Вищою радою правосуддя відповідного оголошення. У газеті «Голос України» від 04.09.2021 року № 168 (7668) Вищою радою правосуддя опубліковано оголошення про початок функціонування підсистем (модулів) CITC «Електронний кабінет», «Електронний суд», підсистем відеоконференцзв' язку. Отже, зазначені в оголошенні Вищої ради правосуддя підсистеми (модулі) ЄСТТС розпочали офіційно функціонувати з 05.10.2021 року. Звертаємо увагу, що з початку функціонування підсистем ЄСІТС «Електронний кабінет», «Електронний суд» тa підсистеми відеоконференцзв`язку змінився порядок подання апеляційних і касаційних скарг. Так, раніше, зокрема, в Перехідних положеннях Цивільного процесуального кодексу (п. 15) було прописано, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄCITC) апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються і направляються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цієї редакції Кодексу. До початку функціонування ЄСІТС, подати скаргу можна було як безпосередньо в апеляційний суд, так і через відповідний суд першої інстанції. Відповідну правову позицію з цього приводу висловлювала і Велика палата ВС у справі №145/1330/17. Тепер же, після внесення змін законом № 1416-1X до процесуальних кодексів почала діяти пряма норма статті 355 ЦПК України, згідно з якою скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Окрім цього, відповідно до ч. 6 ст. 14 ЦПК України визначено, що адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку. Таким чином, зважаючи на викладене вище, представником позивача порушено процесуальний порядок подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, а відтак, така апеляційна скарга повертається апелянту та вважається неподаною, а оскаржувана ухвала Київського районного суду м. Одеси є законною та обґрунтованою.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судовою колегією встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації №24344 від 03.11.1993 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03.11.1993 року.

Відповідно до вищезазначеного свідоцтва ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 84 років ОСОБА_6 померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 5122.

28.07.2015 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_1 була відкрита спадкова справа до майна померлої ОСОБА_6 , а також запропоновано ОСОБА_1 звернутись до суду з позовом про визнання права на спадкування.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що вона забрала ОСОБА_6 проживати в свою квартиру, де вони обидві, починаючи з другої половини 2004 року і до самої смерті ОСОБА_6 , проживали разом, ведучи спільне господарство, як члени однієї сім`ї.

За позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 постанови Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" за № 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини мають право за законом на спадкування в четвертій черзі.

Однак, на думку суду, позивачка не довела належними та до пустими доказами факт її спільного проживання з ОСОБА_6 з огляду на таке.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і Кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно слід зважати на те, що належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Згідно із листом КП «ЖКС «Вузівський» № 975/01-15 від 24.12.2015 року та 11 сторінки паспорту, ОСОБА_6 була зареєстрована та постійно проживала за вищезазначеною адресою з 17.01.1979 року та по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В той же час, відповідно до довідки КП «ЖКС «Вузівський» № 20918 від 24.12.2015 року та 11 сторінки паспорту, ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Як вбачається із листа КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» № 69 від 09.02.2016 року ОСОБА_6 перебувала на обліку, на надомному забезпеченні у зазначеній установі з 15.10.2003 року (а.с. 203).

Таким чином суд першої інстанції вірно встановив, що зазначені докази спростовують факт спільного проживання позивачки із спадкодавцем та у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можуть бути належним доказом постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем.

Крім того, свідчення свідків про те, що ОСОБА_1 проживала із ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_7 , також не є належними доказами постійного проживання до часу відкриття спадщини, адже в судовому засіданні свідки лише підтвердили перебування ОСОБА_1 за вказаною адресою, однак не підтвердили ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

На підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_6 сторона позивача вказує на те, що саме позивач займалася похованням останньої, на підтвердження чого надає: договір замовлення на організацію та проведення поховання № 028599 від 07.05.2015 року на суму 536,34 грн., та рахунок-фактури № б/н від 08.05.2015 року на суму 8400,00 грн., де замовником зазначена ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 15-16).

Проте, сам факт організації та проведення поховань саме ОСОБА_1 не може свідчити про її спільне сумісне проживання, на протязі більш ніж п`яти років, з ОСОБА_6 на правах члена сім`ї.

Також в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження факт догляду за ОСОБА_6 зі сторони ОСОБА_1 , враховуючи перебування померлої на обліку в КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Київського району м. Одеси» та підтверджені свідками візити соціального працівника - ОСОБА_8 , яка обслуговувала ОСОБА_6 .

Більш того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що також часто надавали допомогу померлій, купували продукти, готували їжу, допомагали з ремонтом.

Як вбчається з довідки КУ "Центр первинної медико-санітарної допомоги №4 від 04.01.2016 року (т.1, а.с.123), ОСОБА_6 перебувала на "Д" обліку з 01.07.2014 року, а з 24.09.2012 року є інвалідом першої групи та потребує постійного догляду (т.1, а.с.13).

Зважаючи на викладене, суд зауважує, що будь-яких доказів знаходження ОСОБА_6 у безпорадному стані до 2012 року матеріали справи не містять. як і не містять доказів спільного проживання саме однією сім`єю, ведення спільного господарства тощо.

Вирішуючи спір по суті, суд також бере до уваги протокол допиту свідка від 04 квітня 2016 року (т.1, а.с.204-208), складений зі слів позивача та підписаний нею особисто, в якому ОСОБА_13 повідомила прокурору, що проживає по адресі своєї реєстрації з 2003 року самостійно, з ОСОБА_6 має дружні сусідські стосунки, остання проживає в належній їй квартирі самостійно.

Як вбачається з протоколу допиту соціального працівника ОСОБА_8 від 28.03.2016 року (т.1, а.с. 209213), яка навідувала померлу тричі на тиждень, по адресі своєї реєстрації ОСОБА_6 проживала одна, родичів чи інших осіб, які б за нею доглядали, не було. Крім того, їй відомо про добрі стосунки ОСОБА_6 з сусідами, зокрема, ОСОБА_1 , однак, спільне господарство з ними вона ніколи не вела та разом .не мешкала. Також пояснила, що оплату комунальних послуг здійснювала саме вона за кошти померлої.

Так, відповідно до ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Статтями 1261-1264 ЦК України визначені черги спадкоємців за законом: у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Четверта черга спадкоємців за законом. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

По даній справі встановлено, що метою встановлення факту проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_6 необхідно позивачу для отримання спадщини, оскільки визнання факту проживання вказаних осіб однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини автоматично призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. Отже, встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом враховані норма ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов`язки.

Проте поняття сім`ї в розумінні ст. 3 СК України не вичерпується одним лише спільним проживанням. Окрім спільного проживання необхідно також довести наявність спільного побуту та взаємних прав та обов`язків.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові, солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають однин одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того з ким людина має проживати однією сім`єю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в яком фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Зі змісту Закону вбачається, що місцем проживання особи вважається місце її державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до роз`яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Крім того, згідно з вказаним листом, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.

Також п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, а саме: не надано безумовних доказів їх спільного проживання з померлою однією сім`єю більш ніж п`ять років, та тривале знаходження ОСОБА_6 на її утриманні.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Протягом розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_6 проживала саме на правах члена сім`ї ОСОБА_1 і протягом строку не менше 5 років.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, позивач не надала суду жодного достовірного доказу про наявність у неї з ОСОБА_6 сімейних стосунків, спільного сімейного господарства за період не менше п`яти років до її смерті.

20.07.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Добровіною О.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 23037726 від 21.07.2015 року, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер: 873, виданого 03.10.2007 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюком А.В. (а.с. 136, 138 том 1).

19.08.2015 року вищезазначена спірна квартира за договором купівлі- продажу, серія та номер: 1552, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., продана ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с. 132, 133 том 1).

29.12.2015 року листом за № 98 приватний нотаріус КМНО Шепелюк А.В. повідомив суд про те, що 03.10.2007 року ним вчинялася нотаріальна дія між іншими сторонами за адресою нерухомого майна, що знаходиться у м. Києві, а не у м. Одесі, що ним ніколи не посвідчувалися договори щодо відчуження нерухомого майна, що знаходяться у м. Одесі, у тому числі спірний договір дарування від 03.10.2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що у його реєстрі нотаріальних дій за 2007 рік за номером 837 зареєстрована зовсім інша нотаріальна дія, яка вчинена ним 07.05.2007 року, а не 03.10.2007 року, що робочий день 03.10.2007 року було розпочато ним нотаріальною дією за номером 2404 (згідно реєстру нотаріальних дій, справа 2-27 том 3, від 2007 року), що підпис на спірному договорі від 03.10.2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 йому не належить, що копію справи з відповідними документами, на підставі яких був посвідчений спірний договір від 03.10.2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , він надати не має можливості, оскільки ним не посвідчувався (а.с. 110 том 1).

24.03.2016 року листом за № 17 приватний нотаріус КМНО Шепелюк А.В. повторно повідомив суд про те, що спірний договір від 03.10.2007року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 він надати не має можливості, оскільки не посвідчував того договору дарування (а.с. 188 том 1).

03.02.2016 року на адресу суду надійшли належним чином засвідчені копії документів, які стали підставою для засвідчення приватним нотаріусом ОМНО Філімонавою Г.В. договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.08.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 131-157 том 1), в яких, крім іншого, знаходиться Інформаційна довідка з єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 19.08.2015 року, сформована приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В., щодо перевірки нотаріального бланку серія та номер бланку ВЕХ 482365, який згідно реєстру був використаний приватним нотаріусом КМНО Шепелюком А.В. 03.10.2007 року для укладання договору про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок (а.с. 137 том 1).

Ухвалою суду від 27.10.2021 року було призначено почеркознавчу експертизу відносно оригінальності підпису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича в договорі дарування серії ВЕХ № 482365 та технічну експертизу щодо оригінальності печатки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича в договорі дарування серії ВЕХ № 482365.

26.04.2022 року матеріали цивільної справи були повернуті на адресу суду разом з клопотанням судового експерта Сакалюк В.Р., в якому просить надати: - вільні зразки підпису ОСОБА_14 у оригіналах різних документів (не виключаючи і якісних копій), наближених за часом виконання до досліджуваного підпису (2004 - 2007 рр.), виконані достовірно ним самим, оскільки попереднім вивченням наданих для проведення порівняльного дослідження умовно-вільних зразків його підпису, встановлено, що їх вкрай недостатньо для вирішення питання ухвали в категоричній формі; -експериментальні зразки підпису ОСОБА_14 виконані на п`яти аркушах паперу білого кольору формату А4.

Крім того, 27.04.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта судово-технічної експертизи документів № 21-7249 від 15.02.2022 року, відповідно до якого судовий експерт зазначає наступне: - «Відтиски печатки з текстом «Міністерство юстиції України ШЕПЕЛЮК АНДРІЙ ВАДИМОВИЧ Київський Міський нотаріальний округ Приватний нотаріус Україна», що розміщенні у наданому на експертизу документі: - договір дарування серії ВЕХ № 482365, не нанесено печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича, зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок експерта та приймаючи до уваги заяву приватного нотаріуса КМНО Шепелюка А.В. про те, що він ніколи не посвідчував договір дарування № 873 від 03.10.2007 року, реєстровий № 873, за яким ОСОБА_6 передала безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 не було відчужено вказану квартиру за даним договором дарування, оскільки даний договір не укладався.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з пунктом 22,26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (надалі по тексту - Постанова) якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 Цивільного кодексу України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положення ст. 1277 Цивільного кодексу України визначають, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 1 статті 34 ЦПК України (2004 року) встановлено, що треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред`явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов`язки позивача.

Таким чином, судова колегія погоджується із судом першої інстанції який прийшов вірного рішення та вважав, що право власності на вищезазначене нерухоме майно належить територіальній громаді міста Одеси, як універсальному правонаступнику відумерлого майна, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , а відповідачка, яка знаходиться у вищевказаній квартирі без належних правових підстав, зобов`язана повернути ОМР незаконно набуте нерухоме майно та виселитись з безпідставно займаної квартири.

Враховуючи, що спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 не прийнята, з часу відкриття спадщини сплив однорічний строк, суд, вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями ОСОБА_15 , що стосуються упередженності суда першої інстанції по відношенню до Одеської міської ради не спростовують обставин досліджених судом, так як побудовані на припущеннях, які немають доказового підґрунтя.

Доводи скаржника в частині, того, що судом було поспішно прийнято рішення , не дослідивши в повній мірі докази, стосовно порушень у проведенні судових експертиз, на суд обов`язків не покладає, так як судом не відхилялись клопотання про проведення судових експертиз, які були визначені Верховним Судом, суд першої інстанції в цій частині зробив, все можливе щоб встановити об`єктивну істину у дослідженні даного спору.

Доводи скаржника, щодо того, що суд першої інстанції не поважає права старенької бабусі позивачки ОСОБА_1 є неналежними, які об`єктивно необгрунтовані допустимими доказами, а є лише суб`єктивною конструкцією скаржника побудованою на підгрунті припущень.

Щодо постановлення окремої ухвали на порушення судом першої інстанції процесуального права, судова колегія зазначає, що в даному випадку судове рішення у даній справі набрало законної сили та відповідно процесуального закону з боку суду першої інстанції прийняті в подальшому судові рішення є вірними, а подана представником ОСОБА_2 заява про зняття справи з розгляду процесуальним законом не передбачено.

Доводи доповнення до апеляційної скарги судова колегія зазначає, що через впровадження системи ЄСІТС є відповідні правові колізії, щодо порядку подачі апеляційних скарг. Тому твердження щодо упередженого ставлення суду до позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 не підтверджено належними доказами, щодо винесення окремої ухвали для роз`яснення суду першої інстації, а є лише припущенням.

Доводи апелянта стосовно ухилення суду від проведення судово почеркознавчої єкспертизи не є слушними так як ухвалою суду від 27.10.2021 року було призначено почеркознавчу експертизу . 27.04.2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта судово-технічної експертизи документів № 21-7249 від 15.02.2022 року, відповідно до якого судовий експерт зазначає наступне: - «Відтиски печатки з текстом «Міністерство юстиції України ШЕПЕЛЮК АНДРІЙ ВАДИМОВИЧ Київський Міський нотаріальний округ Приватний нотаріус Україна», що розміщенні у наданому на експертизу документі: - договір дарування серії ВЕХ № 482365, не нанесено печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шепелюка Андрія Вадимовича, зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження. Враховуючи позицію нотаріуса який неодноразово стверджував що не завіряв спірний правочи , не відповіднсть печатки на договорі дарування , та надання нотарусом зразків підпису для експертизи, на думку колегії суддів судом першої інстанції були зроблені вірні висноки обгрунтовані належними доказами.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду, з огляду на що вважаємо рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.06.2022 законним та обґрунтованим. З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Доповнену апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко