КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7582/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року місто Київ

справа № 757/33796/21-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., повний текст рішення складено 04 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державної казначейської служби України, в якому просив:

визнати дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628 незаконними;

зобов`язати Державну казначейську службу України терміново виконати рішення судове рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628;

стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на його користь 11212 грн. штрафних санкцій за невиконання грошового зобов`язання та 150000 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування вимог посилався на те, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року частково задоволено його позовні вимоги до Державної казначейської служби України, ГУПФУ в Полтавській області та стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на його користь майнову шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн.

Вказував, що 06 жовтня 2020 року він направив заяву та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України, яка відповідно до вимог ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником, за якими є державний орган.

Зазначав, що листом від 13 листопада 2020 року №5-11/20405 за підписом директора юридичного департаменту Воліка В. Було повідомлено йому, що чинним законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Посилався на те, що на його неодноразові звернення до відповідача, він отримував відповіді, в яких директор юридичного департаменту фактично відмовився виконувати рішення суду.

Вказував, що він майже 7 років позбавлений права розпоряджатись своїми коштами. В той же час, відповідач умисно приховує свою бездіяльність, посилаючись на Положення про Державну казначейську службу України, пункт 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, якими регламентована діяльність відповідача, про відкриття спеціального рахунку і цільове спрямування цих видатків.

Зазначав, що відповідач стверджує, що причиною невиплати коштів стало відсутність бюджетних асигнувань, призначених для таких виплат у законі про Державний бюджет України.

Посилаючись на статтю 625 ЦК України, позивач вважає, що з відповідача на його користь за невиконання рішення суду підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 8766 грн. та 3% річних у розмірі 2446 грн. за період з 11 вересня 2020 року до 20 травня 2021 року.

Вказував, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 150000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних від несплаченої суми в розмірі 2446 грн., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 8766 грн., шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення позову. В решті рішення залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, вирішив позовні вимоги всупереч вимогам Конституції України, ЦК України та роз`яснень Верховного Суду в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Вказував, що суд першої інстанції не дав оцінку доказам позивача, які повністю підтверджують завдання йому моральної шкоди, не взяв до уваги висновок експертного дослідження від 17 травня 2021 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» не передбачені видатки для відшкодування матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Вказувала, що Казначейство матиме можливість здійснить заходи по виконанню постанови суду на користь позивача лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень.

Зазначала, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

19 жовтня 2022 року від позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача надійшла заява, в якій останній просив розглядати справу у його відсутність, вимоги своєї апеляційної скарги підтримує.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3% річних від несплаченої суми в розмірі 2446 грн. та інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 8766 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили відповідач не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.

Також суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди посилався на їх недоведеність, а відмовляючи у задоволенін вимог про визнання дії Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року в справі №440/4628 незаконними та зобов`язання Державну казначейську службу України терміново виконати рішення судове рішення Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628 вказував на те, що вказані позовні вимоги вже були розглянуті Полтавським окружним адміністративним судом, а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Разом з тим, суд першої інстанції відкриваючи провадження у даній справі та розглядаючи справу, не звернув уваги на те, що вимоги, заявлені ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті впорядку цивільного судочинства, а тому дійшов до висновку про часткове задоволення позову з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

За правилами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504030 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану Законом, що визнаний неконституційним, у розмірі 110205,03 грн.

На виконання вказаного судового рішення 29вересня 2020 року Полтавським окружним адміністративним судом в справі №440/4628/19 видано виконавчий лист.

06 жовтня 2020 року позивач направив заяву та оригінал виконавчого листа до Державної казначейської служби України для виконання судового рішення.

Листом від 13 листопада 2020 року казначейство повідомило позивача про те, що законодавством не визначено джерело та порядок відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Аналогічну відповідь відповідач направив позивачу 12 лютого 2021 року.

Відповідно до висновку експертного дослідження від 17 травня 2021 року №ЕД-19/117-21/5573-ПС, виконаного судовим експертом Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Редчук І.А. у позивача наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які виникли внаслідок відмови протягом тривалого часу - з 11 вересня 2009 року відповідачем - Державною казначейською службою України виконати судове рішення Харківського апеляційного адміністративного суду у справі №440/4628/19 (другий апеляційний адміністративний суд) про стягнення на користь ОСОБА_1 незаконно утриманого податку з щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 110205,03 грн. Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) становить 9 мінімальних заробітних плат.

28 травня 2021 року Полтавський окружний адміністративний суд постановив окрему ухвалу, що залишена без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2021 року, в якій заяву ОСОБА_1 в порядку статті 383 КАС України у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів задоволено.

Визнано протиправними дії Державної казначейської служби України, вчинені при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19.

Зобов'язано Державну казначейську службу України вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме: неналежному виконанню постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19. Про результати розгляду та виконання цієї ухвали повідомити Полтавський окружний адміністративний суд протягом 30 календарних днів з дня отримання окремої ухвали.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, посилаючись на статтю 625 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь за невиконання постанови адміністративного суду в справі №440/4628/19 інфляційні втрати в сумі 8766 грн. та 3% річних у розмірі 2446 грн. за період з 11 вересня 2020 року до 20 травня 2021 року. Вказував, що неправомірними діями відповідача, що полягають у невиконанні вказаного рішення суду йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 150000 грн.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3% річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно з частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втратта 3% річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов'язковим.

Відтак, враховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про стягнення передбачених нею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди за виконання зобов`язання, яке виникло з постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19.

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №440/4628/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій неправомірними та стягнення матеріальної шкоди прийнята у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, у справі, що переглядається спір про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що заявлені з підстав положень статті 625 ЦК України з причин несвоєчасної виплати коштів на виконання судового рішення у справі №440/4628/19, також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Подібні висновки щодо юрисдикції спорів про нарахування 3% річних та інфляційних втрат, застосування положень статті 625 ЦК України, викладено у пунктах 7.42-7.56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №520/17342/18.

Крім того, юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв'язку з тим, чи пред'явлено позов про стягнення моральної шкоди у одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

У справі, що переглядається, позов про відшкодування моральної шкоди пред'явлено у одному провадженні з позовними вимогами про стягнення грошових коштів за акцесорним публічно-правовим зобов'язанням. А тому такі позовні вимоги також підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Висновків про закриття провадження у справі в аналогічних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 03 березня 2021 року у справі №200/6986/17, від 09 лютого 2022 року у справі №751/1938/20.

З огляду на характер правовідносин, що виникли між сторонами, зміст прав та обов'язків у цих правовідносинах і їх суб'єктний склад, колегія суддів приходить до висновку, що спір у даній справі підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст.377 ЦПК України визначено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, визначених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, а провадження у справі закрити.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 377, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити дії, стягнення штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю державних органів - закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про віднесення розгляду справи за його позовом до юрисдикції адміністративних судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Київського апеляційного суду з заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: