Провадження № 2/712/302/22
Справа № 712/7502/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі - НАГАЄВСЬКІЙ В.Б.

адвоката - ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання квартири особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання квартири особистою приватною власністю, посилаючись на те, що 11 липня 2015 року між нею та відповідачем укладено шлюб, зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про що складений актовий запис № 766. Однак, подружнє життя в них не склалося та з грудня 2015 року вони фактично припинили своє спільне проживання.

Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що до народження сина вона постійно працювала та мала певні фінансові заощадження. Її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в сільській місцевості та займалися веденням домашнього сільського господарства, кошти від ведення якого накопичували.

Оскільки власного житла у неї на той час не було, використовуючи свої власні заощадження та накопичені кошти її батьків, 02 березня 2016 року, згідно договору купівлі-продажу, нею було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу вона деякий час разом з сином проживала у вказаній квартирі, однак, у зв`язку з тим, що відповідач постійно погрожував фізичною розправою, з метою своєї безпеки та безпеки дитини, була змушена переїхати проживати до своїх батьків.

На даний час вона має намір продати дану квартиру, проте позбавлена такої можливості через необхідність надання згоди відповідача на укладення такого правочину.

Вважає, що відповідач не є співвласником цієї квартири, так як вона придбана за її особисті кошти і не може вважатися спільною власністю подружжя. Крім того, відповідач не звертався до суду з вимогою про поділ спільного майна подружжя у межах передбаченого чинним законодавством трирічного терміну позовної давності.

Тому, з урахуванням того, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана нею у часовому проміжку перебування в офіційному шлюбі з відповідачем, однак придбана за її особисті кошти, які включають власні заощадження та кошти, отримані від її батьків, у той час коли вона з відповідачем проживали окремо та не вели спільного господарства, просить про визнання квартири її особистою приватною власністю.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти його задоволення.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що 11 липня 2015 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, про що складений актовий запис № 766.

Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В позові позивач вказує, що з грудня 2015 року вони з відповідачем фактично припинили своє спільне проживання.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Позивач вказує, що до народження сина вона постійно працювала та мала певні фінансові заощадження. Її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в сільській місцевості та займалися веденням домашнього сільського господарства, кошти від ведення якого накопичували. Оскільки власного житла у неї на той час не було, використовуючи свої власні заощадження та накопичені кошти її батьків, 02 березня 2016 року, згідно договору купівлі-продажу, нею було придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач у вказаній квартирі фактично не проживав та не був в ній зареєстрований.

Вважає, що відповідач не є співвласником цієї квартири, так як вона придбана за її особисті кошти і не може вважатися спільною власністю подружжя.

Відповідач проти цього заперечував та в судовому засіданні пояснив, що спірна квартира була придбана, зокрема, і за кошти від продажу квартири, що знаходилася за адресою: АДРЕСА_4 , яка на праві власності була зареєстрована за ним - ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2009 року. Квартира була відчужена 15 березня 2016 року, після чого 22 березня 2016 року була придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу була зареєстрована за позивачем - ОСОБА_1 . Вважає, що дана квартира є об`єктом спільної власності та не може вважатися особистою власністю позивача.

За вказаних обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

В ч. 3 ст. 368 ЦК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Підпунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Наведеною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020р. у справі № 711/2302/18.

Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, суд враховує ту обставину, що на момент придбання спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач використала будь-які свої особисті заощадження для придбання спірного житла суду не надано. Натомість, відповідач продав належну йому на праві власності квартиру, що може свідчити про те, що кошти від її продажу були використані сторонами при придбанні спірного житла.

Крім того, в договорі купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 22.03.2016 року, зокрема, в п. 14, вказано, що чоловік покупця надав свою згоду на купівлю нею вказаної квартири та укладення цього Договору у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. 22.03.2016 року за реєстровим № 1752.

Отже, позивачем не доведено доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, що спірна квартира придбана саме за рахунок тільки належних позивачу особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, через що вона є її єдиним власником.

Таким чином, суд приходить до висновку щодо недоведеності вказаних у позові обставин та відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки суд вирішив відмовити в задоволенні позову, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст..ст. 60, 69, 70-71 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 у задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 25 листопада 2022 року.