Провадження № 22-ц/824/5383/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 30 січня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 06/МК13/2008-840 за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби у розмірі 30000 доларів США строком до 23 січня 2015 року із розрахунку 14,4 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Поручителем позичальника є відповідачка ОСОБА_2 , яка за договором поруки від 30 січня 2008 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальникОСОБА_1 мав повертати кредит та проценти щомісячними платежами згідно графіку погашення, однак не виконував цих обов`язків, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11 серпня 2014 року становить 20482,06 доларів США і включає тіло кредиту -17237,38 доларів США, проценти - 1015,42 доларів США, пеню - 14999,97 доларів США та штраф - 729,29 доларів США. У зв`язку з наведеним просив стягнути із відповідачів солідарно на користь банку борг у розмірі 18252,80 доларів США, який включає тіло кедиту і проценти, 28592,39 грн., що включає пеню і штраф, та судові витрати.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «КБ «Надра» борг за кредитним договором у розмірі 18252,80 доларів США та 28592,39 грн., судовий збір у розмірі 2627,02 грн.

- 2 -

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2020 року замінено сторону стягувача ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Глеваського В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована наявністю підстав для скасування заочного рішення. Зокрема, рішення не містить обгрунтування арифметичного розрахунку заборгованості, оскільки заявник здійснював її погашення, що стверджується квитанціями, а тому дані обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи. Скаржник не отримував копії заочного рішення. Суд не звернув уваги, що договір укладено з ВАТ «КБ «Надра», а позов подано ПАТ «КБ «Надра» за відсутності доказів процесуального правонаступництва. Суд не врахував, що банк всупереч п.2.1 кредитного договору та п.п.2.3, 2.4 договору поруки не повідомив боржників про наявність боргу. Окрім того, звернувшись до суду з позовом у серпні 2014 року, тобто до настання строку повернення кредиту 23 січня 2015 року, всупереч п.4.1.4 кредитного договору банк письмово не сповістив позичальника про дострокове витребування кредиту і доказів про це не надав. Вказує про наявність сумнівів щодо повноважень у підписанта кредитного договору у 2008 році від імені банку ОСОБА_3 з огляду на відсутність підтвердження його повноважень.

Правонаступник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив позов і стягнув борг за кредитом, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та їх представник адвокат Глеваський В.В. (ордери у т.2 на а.с.98-99) належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується судовою повісткою, направленою 01 листопада 2022 року згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу, вказану адвокатом Глеваським В.В. у апеляційній скарзі і повідомленням про її доставлення (а.с.189-190), а також листом, направленим адвокатом 03 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду про отримання повістки (а.с.192).

Відповідачі до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Адвокат Глеваський В.В. подав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив скаргу задоволити.

Представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» адвокат Савчук О.Г. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,

- 3 -

які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», і відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 06/МК13/2008-840 за умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_1 кредит на споживчі потреби у розмірі 30000 доларів США строком до 23 січня 2015 року із розрахунку 14,4 % річних, а позичальник зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Повернення тіла кредиту і процентів згідно п.4.1.1 кредитного договору і графіку погашення кредиту передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 570 доларів США до 23 числа кожного місяця.

Відповідно до п.4.1.4 кредитного договору у випадку прострочення сплати процентів за користування кредитом згідно графіку за будь-який період банк має право достроково витребувати наданий позичальнику кредит, про що письмово сповіщає позичальника.

Поручителем позичальника є відповідачка ОСОБА_2 , яка за договором поруки від 30 січня 2008 року зобов`язалася відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань по поверненню кредиту в повному обсязі.

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не в повному обсязі виконував обов'язки по своєчасному поверненню кредитних коштів, покладених на нього кредитним договором, сплачував кошти щомісяця проте у меншому розмірі, ніж 570 доларів США, обумовлених договором, має заборгованість.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновків, що позичальник ОСОБА_1 не виконав обумовлених кредитним договором обов`язків по внесенню щомісячних платежів на погашення кредиту і має прострочену заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення боргу за кредитним договором із позичальника та поручителя як солідарних боржників.

Такі висновки суду є правильними, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно частин 1 та 2 ст.554 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

- 4 -

Проте, колегія суддів не може повністю погодитисяіз визначеною судом сумою заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню із відповідача на користь банку, з наступних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2014 року банк звернувся із позовом про дострокове повернення боргу за кредитним договором, оскільки строк дії договору встановлено до 23 січня 2015 року.

Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Водночас відповідно до приписів ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто, дана норма (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

А відтак, якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст.11 вказаного Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

У пунктах 20, 21, 25, 29, 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що «ч.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором»; «…суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту»; «…порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на

- 5 -

відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами».

Наведеним положенням закону кореспондується п.4.1.4 укладеного між сторонами кредитного договору, згідно якого у випадку прострочення сплати процентів за користування кредитом згідно графіку за будь-який період банк має право достроково витребувати наданий позичальнику кредит, про що письмово сповіщає позичальника.

У справі відсутні докази про направлення банком на адресу відповідача письмового повідомлення про дострокове повернення кредиту, а відтак у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кредитні кошти за договором про надання споживчого кредиту, строк повернення яких на час розгляду справи ще не настав.

Строк дії кредитного договору визначено сторонами до 23 січня 2015 року.

Рішення в даній справі ухвалене судом 24 грудня 2014 року.

Із графіку платежів за кредитом вбачається, що за період із 23 грудня 2014 року по 23 січня 2015 року відповідач мав сплатити останній місячний платіж на погашення кредиту у розмірі 687,53 долари США (т.1 а.с.13-14). Даний платіж є сумою дострокового стягнення коштів, оскільки строк його сплати не настав, а тому стягненню не підлягав.

Тобто, суд безпідставно стягнув достроково кошти у розмірі 687,53 доларів США.

Решта заборгованості за кредитом на час ухвалення рішення є такою, строк сплати якої настав і вона підлягає стягненню.

Окрім того, задовольняючи вимоги і одночасно стягуючи із відповідачів пеню та штраф суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Позивачем заявлені вимоги про стягнення неустойки у формі пені, які судом задоволені.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що згідно ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема недотримання строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, підстави для стягення штрафу відсутні (правова позиція Верховного Суду України у постановах: від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15).

Також, стягуючи судовий збір із відповідачів солідарно, суд не звернув уваги, що таке суперечить приписам ст.141 ЦПК України, яка не передбачає солідарного обов`язку відповідачів по сплаті судового збору.

Аналогічні роз`яснення містить п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якого при задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Зазначені порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить

- 6 -

доводів щодо незаконності рішення в частині стягнення пені та штрафу та солідарного стягнення судового збору, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме - ст.61 Конституції України, ст.549 ЦК України та ст.141 ЦПК України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру боргу за кредитним договором, який підлягає стягенню з відповідачів на користь банку.

Відповідно до наданого банком розрахунку, суд стягує з відповідачів солідарно на користь позивача:

- борг за тілом кредиту у розмірі 17565,27 доларів США, який не включає суму дострокового стягнення у розмірі 687,53долари США (а.с.13-14);

- борг за пенею у розмірі 19238,58 грн.

З огляду на зміну рішення і зменшення стягуваного боргу, рішення в частині судових витрат підлягає зміні. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідачів судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в частках.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа розглянута судом за відсутності відповідача ОСОБА_1 , який був відсутній з поважних причин безпідставні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримав як копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позову, так і судову повістку про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових відправлень (а.с.47, 50). Такі ж повідомлення наявні у справі і щодо відповідачки

ОСОБА_2 .

Однак, відповідач на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами не з`явився до суду, причин неявки не повідомив, у зв`язку з чим судом згідно заяви позивача суд ухвалив заочне рішення.

При цьому, посилаючись в апеляційній скарзі на поважність причин неявки до суду, відповідач навіть не навів таких причин.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про наявність істотних підстав для скасування заочного рішення, зокрема, що рішення не містить обгрунтування арифметичного розрахунку заборгованості, оскільки заявник здійснював її погашення, що стверджується квитанціями, а тому дані обставини мають істотне значення для правильного вирішення справи, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

До позовної заяви банком у письмовій формі доданий розрахунок боргу позичальника ОСОБА_1 , який є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом (ст.ст.76-80 ЦПК України), на підставі якого суд установив розмір боргу позичальника за кредитним договором. У вказаному розрахунку чітко зазначено коли і у якому розмірі був наданий кредит, а також відображено коли і у якому розмірі відбувалося погашення позичальником кредиту, із зазначенням дат та сум, сплачених на його погашення.

Зокрема, із наданого банком розрахунку вбачається, що відповідач здійснював щомісяця платежі на погашення кредиту до моменту звернення банку до суду. Однак, в переважній більшості усі платежі були значно менші за визначений кредитним договором місячний платіж - 570 доларів США.

При цьому надані відповідачем відомості про сплачені ним кошти у гривнях у вигляді доданої до скарги таблиці, повністю відповідають наданому банком розрахунку у доларах США, з якого вбачається спочатку повне виконання умов договору позичальником, а починаючи з початку 2010 року часткове, що виражалося у сплаті менших сум, ніж обумовлено договором.

У випадку, якщо відповідач вважає, що наданий банком розрахунок невірний, зокрема, що він не відображає всі сплачені ним кошти, чи відображає у іншому (меншому) розмірі, то згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач був зобов`язаний його спростувати, надавши свій розрахунок чи інші, передбачені ст.76 ЦПК України докази, на його спростування, чого відповідачем не зроблено.

Самі лише посилання на неналежність даного доказу, як помилково важає відповідач, не є достатніми підставами для його неприйняття судом.

Відхиляючи даний довід колегія суддів враховує, що діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі згідно ст.106 ЦПК України відповідач мав можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування розрахунку боргу, проте не зробив цього.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник не отримував копії заочного рішення не аналізуються, оскільки враховані судом при поновленні скаржнику строку на апеляційне оскарження рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на відсутність доказів правонаступництва, оскільки договір укладено з ВАТ «КБ «Надра», а позов подано ПАТ «КБ «Надра» безпідставні. Такі обставини є загальновідомими і містяться у відкритому доступі, в тому числі у Статуті ПАТ «КБ «Надра» та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

- 8 -

Якщо відповідач вважає, що ПАТ «КБ «Надра» не є правонаступником ВАТ «КБ «Надра», то мав надати про це відповідні докази, чого не зробив.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення боржників про наявність боргу і дострокове повернення кредиту враховані судом при зміні рішення.

Доводи апеляційної скарги з приводу наявності сумнівів щодо повноважень у підписанта кредитного договору у 2008 році від імені банку ОСОБА_3 з огляду на відсутність підтвердження його повноважень безпідставні та грунтуються на здогадах. Якщо відповідач вважає, що у ОСОБА_3 відсутні повноваження на підписання договору, то він мав надати про це відповідні докази, чого не зробив, або звернутися до компетентних органів для перевірки, чого також не зробив.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що відповідач ОСОБА_1 отримав кредит і 6 років виконував умови цього договору і погашав його, підтвердивши виникнення за таким договором прав і обов`язків.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційні скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2014 року в частині розміру стягнутої заборгованості та судового збору змінити, стягнувши із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» борг за кредитним договором у розмірі 17565,27 доларів США та 19238 гривень 58 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп»судовий збір у розмірі 1250 грн. з кожного.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги пропрційно розміру задоволених вимог у розмірі 340 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: