Постанова

Іменем України

16 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 461/4145/19

провадження № 61-774св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року, постановлене суддею Фроловою Л. Д., та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Мельничук О. Я., Ванівського О. М., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у червні 2019 року звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що на початку травня 2015 року в нього викрадено паспорт, серії НОМЕР_1 , виданий 04 жовтня 2005 року Шевченківським ЛМУ УМВС України у Львівській області. 27 травня 2015 року Шевченківський РВ ГУДМС України у Львівській області видав йому новий паспорт громадянина України, серії НОМЕР_2 .

Позивач зазначав, що після викрадення паспорта, 20 січня 2016 року, між ОСОБА_2 та невстановленою особою від його імені укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке перебуває у власності відповідача. Про існування зазначеного договору він дізнався лише в кінці грудня 2017 року, отримавши ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення заборгованості за договором оренди приміщення. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року з нього стягнуто 115 484, 34 грн заборгованості за договором оренди, який він не підписував.

У зв`язку з тим, що договір він не укладав та не підписував, просив визнати недійсним оспорюваний договір.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відповідач заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 19 квітня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, Галицький районний суд м. Львова позов задовольнив.

Визнав недійсним договір від 20 січня 2016 року оренди нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що у разі відсутності власноручного підпису сторони договору на документі треба вважати, що правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової формі правочину. Врахувавши висновки судових експертиз, якими підтверджено, що оспорюваний договір підписаний не позивачем, а іншою особою з наслідуванням його підпису, суд встановив підстави для визнання недійсним зазначеного правочину.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 13 січня 2022 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд», в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_2 , наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначила те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій не застосували правовий висновок, викладений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами, якщо дії сторін доводять, що договір фактично був укладений. Суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами, у такому разі визнання зазначеного договору укладеним не буде належним способом захисту; у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) щодо застосування принципу заборони суперечливої поведінки («ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці»); у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14, у якій зроблено висновок, що схвалення правочину може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у виді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу), тому дії сторони договору з його виконання дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), у якій зазначено, що непідписаний договір є неукладеним, що унеможливлює визнання його недійсним;

- суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили докази, подані стороною відповідача та отримані на сайті Міністерства внутрішніх справ України та Державної міграційної служби України, про те, що паспорт ОСОБА_1 , який наданий під час укладення спірного правочину, не визнаний недійсним, не є втраченим чи викраденим;

- суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно визнали належними та допустимими доказами висновки експертиз, одна з яких раніше Галицьким районним судом м. Львова була визнана неналежною, оскільки висновок експерта складено без достатньої кількості вільних зразків підпису та без надання експериментальних зразків підпису, а інша містить загальні висновки про ймовірність встановлених обставин підпису спірного правочину, тобто висновок не є стверджувальним;

- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували преюдиційні обставини правомірності оспорюваного договору оренди, встановлені судами під час розгляду справи № 466/9364/17.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від позивача до Верховного Суду не надійшов.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 02 лютого 2022 року Верховний Суд поновив ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року та відкрив касаційне провадження у справі, а ухвалою від 08 листопада 2022 року призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_2 як орендар та ОСОБА_1 як орендодавець 20 січня 2016 року уклали договір оренди нежитлових приміщень.

Відповідно до довідки Міграційної служби України у Львівській області від 13 січня 2018 року Шевченківський РВ ГУ ДМС України у Львівській області видав ОСОБА_1 27 травня 2015 року паспорт, серія НОМЕР_2 , взамін втраченого паспорта громадянина України, серія НОМЕР_1 , виданого Шевченківським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області 04 жовтня 2005 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди нежитлових приміщень в розмірі 115 484, 34 грн.

Згідно з висновком експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 27 листопада 2019 року № 4321 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені ОСОБА_1 у графах «орендар», у двох примірниках договору оренди приміщення з додатками від 20 січня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.

Відповідно до висновку судового експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 24 липня 2020 року № 133 за результатами проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи, підписи від імені ОСОБА_1 в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку 3-го аркуша договору оренди нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 1 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 2 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 3 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 4 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку 3-го аркуша договору оренди нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 1 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 2 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 3 від 20 січня 2016 року; в графі «орендар: ОСОБА_1______» лицьового боку аркуша додатка 4 від 20 січня 2016 року, - ймовірно виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Також експерт наголосив, що вирішити питання в категоричній формі неможливо, оскільки встановлено, що розбіжні ознаки підписів є стійкими, утворюють сукупність, яка є достатньою підставою для ймовірно негативного висновку. Виявити розбіжні ознаки в об`ємі, потрібному для категоричного висновку, було неможливим у зв`язку з простою будовою досліджуваних підписів та зразків, які містять в своїй транскрипції тільки одну літеру, яку можливо прочитати, і три (чотири) безбуквенних штрихи, виконані конструктивно простими рухами, що мають низьку ідентифікаційну значимість. Збіжні ж ознаки (загальні та окремі) скоріше за все, на думку експерта, пояснюються наслідуванням підпису ОСОБА_1 і на наданий ймовірно негативний висновок не впливають.

Право, що підлягає застосуванню до спірних відносин

У статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 759 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного правочину) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 793 ЦК України (у редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного правочину) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі, щодо способу захисту

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення з тих підстав, що оспорюваний договір він не підписував та не укладав.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки, що оскільки оспорюваний договір підписаний не позивачем, а іншою особою з наслідуванням його підпису, тому правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до письмової формі правочину, та підлягає визнанню недійсним.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Верховний Суд погоджується з викладеними доводами касаційної скарги з таких підстав.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновки, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний судом недійсним. Такий спосіб захисту як визнання правочину неукладеним не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання самостійного позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Ці висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), яка не встановила підстав для відступу від зазначених висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) викладено такі висновки, які підлягають врахуванню.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини друга статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України, волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

У тому випадку коли сторона не виявляла своєї волі до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тоді правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у виді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо простої письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зроблено висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

У справі, що переглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення, яку аргументував тим, що він цей договір не підписував, не укладав. Тоді як за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), такий спосіб захисту не передбачений законодавством, тобто не є правомірним способом захисту, та не є ефективним, чого суди першої та апеляційної інстанцій не врахували.

У разі заперечення самого факту укладення правочину, тобто факту підписання договору та його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору, зокрема про стягнення орендної плати,шляхом викладення відповідного висновку про неукладення оспорюваного договору у мотивувальній частині відповідного судового рішення.

У справі, що переглядається, суди встановили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 червня 2018 року у справі № 466/9364/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди нежитлових приміщень в розмірі 115 484, 34 грн.

Касаційну скаргу на зазначені судові рішення у справі № 466/9364/17 ОСОБА_1 не подавав.

Під час розгляду справи № 466/9364/17 про стягнення заборгованості за договором оренди ОСОБА_1 , заперечуючи факт підписання цього договору, заявив клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яке було задоволене ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2018 року. Втім, листом експертної установи зазначена ухвала залишена без виконання через нездійснення оплати та ненадання потрібних для проведення експертизи документів. Оцінивши подані учасниками справи докази, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов переконання, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли зобов`язання з договору оренди, які відповідач не виконав; ОСОБА_1 зазначені обставини не спростував, доказів недійсності договору оренди суду не надав.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у

справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), на яку посилається заявник в касаційній скарзі, зроблено висновки про те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.

Подібні висновки викладені упостанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), згідно з якими преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) за позовом про визнання договору поруки припиненим зроблено висновки, що «задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, яка вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи - боржника у відповідних правовідносинах - є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, тоді для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тож звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору приведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся із зазначеним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, зокрема і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості».

Також у наведеній постановіВелика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної судом справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення виключно з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» Svetlana Naumenko v. Ukraine, заява № 41984/98).

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц

(провадження № 14-143цс20), в якій також зазначено, що згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути саму потребу у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

З урахуванням викладеного після звернення орендодавця з позовом про стягнення коштів та вирішення цього спору орендар не може окремо ініціювати спір про визнання договору оренди недійсним (неукладеним). Такий окремий позов не є належною формою (способом) захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у орендаря відповідного боргу чи брак такого, як і відсутність підстав для нарахування заборгованості, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки орендодавець ініціював вирішення такого спору, орендар міг ефективно захистити своє право саме під час розгляду справи № 466/9364/17, заперечуючи проти позову з тих підстав, що він не підписував та не укладав договір оренди. Проте, в справі № 466/9364/17 ОСОБА_1 не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо неукладення зазначеного договору, про що наголосили суди першої та апеляційної інстанцій у мотивувальних частинах судових рішень за наслідками розгляду спору про стягнення заборгованості за договором оренди, який оспорюється ОСОБА_1 у справі, що переглядається.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , не врахував, що в спорі про стягнення заборгованості за оспорюваним договором ОСОБА_1 не довів, що цей договір він не підписував та не виконував, обраний позивачем такий спосіб захисту, як визнання недійсним неукладеного (непідписаного) договору в окремому спорі, ініційованому після набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості за договором оренди, є неефективним, суперечить принципам процесуальної економії та юридичної визначеності, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц

(провадження № 14-67цс20) та від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (провадження № 14-143цс20).

Враховуючи, що Верховний Суд погодився з доводами касаційної скарги про обрання позивачем помилкового способу захисту, який не установлений законом та є неефективним, що є самостійною підставою для відмови в позові, тому немає потреби оцінювати інші доводи касаційної скарги щодо недослідження доказів; порушення норм процесуального права при оцінці висновків судово-почеркознавчих експертиз; неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами; у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) щодо застосування принципу заборони суперечливої поведінки; у постанові Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14 про те, що дії сторони договору з його виконання дають підстави вважати правочин схваленим особою, на користь якої його було укладено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд встановив, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позову про визнання недійсним договору оренди, пред`явленого з підстав непідписання та неукладення договору, суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц

(провадження № 14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21), згідно з якими обраний позивачем спосіб захисту не є способом захисту, установленим законом, що є підставою для відмови в позові.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини(частини перша - четверта статті 412 ЦПК України).

Розподіл судових витрат

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , скасування оскаржуваних судових рішень, ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , тому судові витрати, понесені заявником у зв`язку із розглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій, в розмірі 1 152, 00 грн та 1 536, 80 грн відповідно, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення від 20 січня 2016 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі 1 152, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 1 536, 80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко