Дата документу 28.11.2022 Справа № 335/1800/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1800/22 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
провадження № 22-ц/807/1890/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Кримської О.М.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з січня 2021 року по квітень 2021 року позивач надав відповідачеві послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в нежитлове приміщення АДРЕСА_1 на загальну суму 7 725,09 грн. Відповідач не здійснював оплату за надані послуги у вказаний період, чим прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, у зв`язку із чим сума заборгованості, інфляційних витрат, 3 % річних та пені складає 8 915,37 грн., в тому числі: сума інфляційних втрат - 332,02 грн., 3 % річних від простроченої суми боргу - 198,56 грн. та пеня - 659,70 грн. Претензій від відповідача щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості загальним розміром 8 915,37 грн., а також судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «МТМ» заборгованість за договором купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді, надання послуги централізованого постачання гарячої води № 202514 від 01 жовтня 2015р. за період січень 2021 року квітень 2021 року розміром 7 725,09 грн., інфляційні втрати розміром 332,02 грн., три відсотки річних розміром 198,56 грн., пеню розміром 659,70 грн., а всього стягнуто 8 915,37 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну

скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Концерну «МТМ».

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом не було надано належно оцінки тій обставині, що додаткова угода від 01.10.2016 до договору купівлі-продажу теплової енергії № 202514 від 01.10.2015 не може вважатися укладеною, оскільки вона не була підписана ним як споживачем. Вказує, що позивачем не надані і в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які підтверджують факт здійснення позивачем постачання теплової енергії в гарячій воді до нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Додані позивачем до позову рахунки та акти приймання-передачі теплової енергії на адресу відповідача або на адресу місцезнаходження нерухомого майна не направлялись, у зв`язку з чим їх не можна вважати отриманими ОСОБА_1 .

Зазначає також, що у матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі теплової

енергії за березень 2021 року, що підтверджує недоведеність вимог позивача щодо споживання послуг у цьому місяці, тому є безпідставним нарахування суми заборгованості у розмірі 1 947,48 грн за березень 2021 року, яку необгрунтовано стягнуто судом в числі іншої заборгованості, яку останній також не визнає як недоведену.

Посилаючись на положення пункту 6.7 Договору щодо необхідності отримання споживачем документів у кожному розрахунковому періоді, ОСОБА_1 зазначив, що фактичне виконання зазначеного положення унеможливилося введенням карантинних заходів з огляду на обмеження відвідування громадських місць. Водночас, на думку апелянта, такі обставини не позбавили можливості позивача надіслати відповідні документи на адресу відповідача. Посилання у позові щодо надсилання ОСОБА_1 розрахунків та актів приймання-передачі не підтверджені жодними доказами. Водночас, в силу п. 4.10 Договору, позивачем не було складено актів про порушення споживачем умов договору протягом січня квітня 2021 року. За таких обставин не можна вважати правомірним твердження позивача, що споживач відмовився від підписання акту приймання-передачі теплової енергії і що у зв`язку з цим акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період.

Також в апеляційній скарзі апелянт зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, чим порушив конституційне право ОСОБА_1 на участь у судовому розгляді, не забезпечив йому можливість надати суду докази та навести доводи. Вказане порушення норм процесуального права судом є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи відповідно до приписів ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового

провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідо-

млення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною

позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не

підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступної мотивації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежилого приміщення № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших Реєстрів від 20.01.2022 № 295470572 (а.с.8), копією договору купівлі-продажу від 25.05.2015 (а.с.11-12) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.05.2015 № 38041147 (а.с.13).

01 жовтня 2015 між Концерном «МТМ» та ОСОБА_1 укладено договір № 202514 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді (далі Договір), за яким позивач зобов`язався відпускати теплову енергію в гарячій воді відповідачу, а відповідач прийняти та оплатити її вартість за діючими тарифами в порядку та на умовах, передбачених договором (а.с.2225).

01 жовтня 2016 до цього договору позивач запропонував укласти додаткову угоду, яку споживач підписати відмовився, про що вніс особистий запис на останньому аркуші угоди (а.с.31).

На виконання умов основного договору Концерн «МТМ» протягом періоду січень 2021 року квітень 2021 року надав послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді у приміщення відповідача на загальну суму 7 725,09 грн, що підтверджується рахунками про оплату за послуги, актами приймання-передачі теплової енергії за спірний періоди, розрахунком заборгованості (а.с.3237, 41).

Проте відповідачем оплата за надані послуги не здійснювалась. Претензія позивача про

оплату заборгованості від 20.01.2022 № 767/05-юр відповідачем не була задоволена (а.с.38

39).

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні.

Згідно з ч. 6 ст. 21, ч. 4 ст. 22 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 540-ІХ від 30.03.2020, чинній на час існування спірних правовідносин, послуги з постачання теплової енергії та гарячої води надаються згідно з умовами договору, який укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання даних послуг, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Частиною шостою статті 19 ЗУ «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем.

Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк відповідно до вказівок закону, договору.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладеним між сторонами спору Договором передбачено, що споживач зобов`язаний виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії, гарячої води в обсягах і в терміни, які передбачені договором (п. 3.2.6 Договору).

Пунктом 6.4 Договору передбачено, що платежі за послуги вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (а.с.23-зворот).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання

або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами

договору або встановлений законом.

Відповідно до положень пункту 7.2.10 Договору, за порушення споживачем строків оплати за теплову енергію, встановлених у пункті 6.4 цього Договору, останній сплачує Теплопостачальній організації пеню у розмірі 2% від суми простроченого платежу (але не більше суми, обумовленої чинним законодавством) за кожен день прострочення по день фактичної оплати.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

С удом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач у справі зобов`язання з оплати наданих послуг за період з січня 2021 року по квітень 2021 року належним чином не виконав, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за надані послуги у розмірі 7 725,09 грн, а також інфляційні втрати розміром 332,02 грн.,три відсотки річних розміром 198,56 грн., пеню розміром 659,70 грн.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про відсутність доказів, які підтверджують постачання теплової енергії у належне йому нежитлове приміщення.

Між тим, колегія в цій частині погоджується з позицією позивача, яким наголошено на тому, що система опалення нежитлового приміщення відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку, від`єднання якої не відбувалось.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у встановленому законом порядку відмовився від надання послуг Концерном «МТМ», зокрема, шляхом законного від`єднання від загальнобудинкової мережі. ОСОБА_1 не надав суду доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості позивачем, що б давало підстави для звільнення від їх оплати.

За таких обставин, колегія вважає, що позивачем доведено факт надання послуг до не-

житлового приміщення відповідача у періоді січень-квітень 2021р.

Оспорюючи розрахунок та визначений ним розмір заборгованості, відповідач не зазначив, в якій частині він не погоджується з розрахованою кожного місяця сумою з оплати наданої послуги, яким пунктам договору вона не відповідає. В той же час, позивач обрахував суму оплати послуг у спірному періоді відповідно до приписів договору з відповідачем.

Тому колегія вважає, що основна сума заборгованості підтверджена та доведена позивачем, а також обґрунтовано нараховано на неї інфляцію та 3 % річних, що є правом кредитора згідно статті 625 ЦК України.

Проте, при вирішенні справи колегія встановила, що у спірному періоді нарахування заборгованості діяли обмеження щодо нарахування пені споживачам.

Так, відповідно до Закону України від 17.03.2021 № 530-IX «Про внесення змін до де-яких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню ко- ронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема: згідно з пп.4 п. 2 ч. 2 Прикінцевих положень вказаного Закону нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги;

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2», у редакції від 23.08.2022р., унормовано, що відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб Кабінет Міністрів України установлює з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020р. до 31 грудня 2022р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211, від 20 травня 2020р. № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641.

Таким чином, у періоді січень-квітень 2021р. в Україні діяв карантин, у зв`язку із чим є неправомірним нарахування пені у цьому періоді на заборгованість за житлового-комунальні послуги, до яких належать послуги, надані відповідачу у цьому періоді позивачем.

Апеляційна скарга не містить таких доводів, а має лише доводи щодо оспорювання відповідачем заборгованості, проте з метою перевірки правильності її нарахування колегія вважала за необхідне здійснити перевірку й обґрунтованості застосування пені, оскільки в цьому полягає обов`язок апеляційного суду.

Колегія наголошує, що судом не було застосовано вище наведеного нормативного акту, який фактично встановлював гарантію для споживачів щодо не накладення на них відповідальності у період карантину, застосованого з метою запобігання поширенню корона- вірусної хвороби, за борги по комунальним послугам.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне усунути ці порушення та на стадії апеляційного провадження застосувати приписи Закону України від 17.03.2021 № 530-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», змінивши рішення суду в частині розміру стягнутої заборгованості шляхом вилучивши з неї нарахованої у спірному періоді пені в розмірі 659,70 грн. та визначивши до стягнення у зв`язку з цим загальної суми у розмірі 8255,67 грн.

Щодо посилання у апеляційній скарзі на непідписання відповідачем додаткової угоди від 01.10.216 до договору купівлі-продажу теплової енергії № 202514 від 01.10.2015 колегія суддів зазначає, що не підписання додаткової угоди не може бути підставою припинення постачання теплової енергії за договором. За визначенням пунктів 8.1, 8.2 Договору, розбіжності та спори між сторонами, пов`язані з виконанням, зміною та розірванням цього договору вирішуються шляхом проведення переговорів, листуванням або укладенням додаткових угод. У разі неможливості досягти згоди сторони мають право звернутись до суду для вирішення спірного питання. Зважаючи на викладене, відповідач не був позбавлений права на вирішення цього питання будь-яким з вище зазначених способів, зокрема, у судовому порядку.

Перевіряючи твердження апелянта про ненаправлення позивачем рахунків та актів приймання-передачі на адресу відповідача, судова колегія виходить з такого.

Сторонами Договору (п. 6.7) було погоджено, що споживач з 10 по 12 число місяця, наступного за розрахунковим, повинен отримати від Теплопостачальної організації за адресою: вул. Адмірала Нахімова, буд. № 4, документи: рахунок на сплату за розрахунковий період; акт приймання-передачі теплової енергіїза розрахунковий місяць (а.с. 24).

Відповідно до пункту 3.2.25 договору на споживача покладено обов`язок щомісячно, у строки, визначені договором, повертати теплопостачальній організації підписаний уповноваженою особою та належним чином оформлений акт приймання-передачі теплової енергії в гарячій воді, послуги з централізованого постачання гарячої води.

Пунктом 3.1.1 договору № 202514 передбачено право споживача на отримання інформації від теплопостачальної організації щодо обсягів постачання теплової енергії, гарячої води та їх якості, тарифів (цін), порядку, умов і режимів споживання.

Отже, на самого споживача покладається обов`язок відстежувати надання йому послуг та отримувати виставлені за це рахунки і акти, а також повертати їх позивачу, а у випадку незгоди оспорювати в будь-який спосіб (претензія, судовий порядок).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач, стверджуючи про неможливість безпосереднього відвідування теплопостачальної організації, не надав суду докази звернення до Концерну «МТМ» з проханням надіслати йому поштою/електронною поштою зазначені документи. Разом з тим, Договором не передбачено прямого обов`язку позивача щодо надсилання рахунків та актів прийому-передачі теплової енергії споживачам.

До позовної заяви Концерном «МТМ» було надано доказ направлення ОСОБА_1 зазначених вище документівразом з претензією 21 січня 2022 року рекомендованим листом (а.с.38), але відповідач вимоги претензії не виконав.

Водночас, матеріалами справи спростовуються доводи скаржника про відсутність акту

приймання-передачі теплової енергії за березень 2021 року, оскільки зазначений документ, а

саме акт № 202514, датований 31 березня 2021 року, було долучено позивачем до позовної заяви, який наявний на а.с.35.

З урахуванням наведеного, не знайшли свого підтвердження посилання ОСОБА_1 на неможливість вважати погодженими акти прийому-передачі теплової енергії, оскільки пунктом 6.7.2 Договору передбачено, що у разі неотримання теплопостачальною організацією підписаного Акту, або обґрунтованих заперечень в його підписанні, у п`ятиденний термін з дня його отримання, акт підписується теплопостачальною організацією з позначенням про відмову у підписанні його споживачем, та оформлений таким чином Акт вважається погодженим і є підставою для проведення остаточних розрахунків за зазначений в ньому розрахунковий період.

Необґрунтованими є твердження апелянта й щодо не складання позивачем акту обсте-

ження при порушенні відповідачем (споживачем) умов Договору, оскільки у пункті 7.3 міститься виключення, за якого такий акт не складається. Так, не складається акт обстеження за порушення споживачем строків оплати за теплову енергію, встановлених у пункті 6.4 Договору (а.с.24-зворот). Оскільки відповідачу вмінено порушення умов договору щодо несвоєчасної оплати наданих Концерном «МТМ» послуг, складання акту обстеження за такого типу порушення не вимагається.

Позивач вказував також, що судом було застосовано нормативно-правовий акт, який втратив чинність, отже має місце порушення судом норм матеріального права, маючи на увазі постанову КМУ № 630 від 21.07.2005р.

Дослідивши зазначений довід скарги, колегія встановила, що постанова Кабінету Міністрів № 630 від 21.07.2005р., якою були затверджені Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, визнана такою, що втратила чинність на підставі пункту 2 постанови КМУ від 02.02.2022 № 85 «Про

внесення змін до постанови КМУ від 05.07.20196 № 690», який набрав чинності 01.05.2022р.

Тобто фактично постанова КМУ № 630 від 21.07.2005р. втратила чинність з 01.05.2022р., а спірні правовідносини виникли між сторонами у періоді січень-квітень 2021 року, тобто на час її чинності, і суд правильно застосував цю постанову при розгляді цієї справи.

Щодо доводів апелянта про розгляд справи за відсутності доказів належного повідом-

лення відповідача, колегія зазначає наступне.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2022 розгляд справи за позовом Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 призначено на 21.06.2022. З урахуванням обставин справи, на підставі ч. 10 ст. 187 ЦПК України, виклик відповідача було здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (а.с.58).

Разом з тим, рекомендованим поштовим відправленням на адресу:

АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 судом першої інстанції було направлено копію вищезазначеної ухвали з позовною заявою і додатками. 06 червня 2022 року зазначений лист повернувся до суду із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.61).

Відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 мав адвоката Пухтій І.О., яка

спрямувала до суду заяву про вступ у справу, заяву про доступ до електронної справи в підсистемі «Електронний суд», клопотання від 20.06.2022 про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи (а.с.62-66).

24.06.2022р. адвокат Пухтій І.О. ознайомилась зі справою, а тому мала можливість як

довести до відома відповідача ОСОБА_1 суть спору, так і приймати участь в наступних судових засіданнях, а також подати письмовий відзив на позов ( а.с. 65).

Протокольною ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2022 зазначене клопотання адвоката Пухтій І.О. задоволено, справу відкладено на

20.07.2022 (а.с.68).

Довідкою про доставку електронного листа підтверджується факт надіслання документу в електронному вигляді «Внесення дат слухання» представнику відповідача адвокату Пухтій І.О. в її електронний кабінет (а.с.69). Тобто як адвокат, так і відповідач, якого вона представляє, вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи судом першої інстанції у судовому засіданні 20.07.2022р.

Однак у судове засідання, призначене на 20.07.2022, відповідач та його представник не прибули, клопотання про відкладення судового засідання чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надали, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторони відповідача.

І з наведеного слідує, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про судові засідання, які призначалися судом з метою розгляду справи, що виключає підстави вважати, що суд першої інстанції не забезпечив ОСОБА_1 можливість надати суду докази та навести власні доводи та заперечення щодо позовних вимог. А тому доводи апелянта про порушення судом вимог процесуального закону при розгляді справи є безпідставними.

З урахуванням зібраних матеріалів справи, судова колегія знаходить частково обґрунтованими доводи скарги у частині оспорювання розміру заборгованості, тому відповідно до п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України змінює рішення шляхом зменшення розміру заборгованості на суму пені.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-314 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2022 року у цій справі змінити в частині стягнутого розміру заборгованості, зменшивши її на суму пені у розмірі 659,70 грн., остаточно визначивши до стягнення суму у розмірі 8 255 ( вісім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) гривень 67 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 28 листопада 2022 року.

Головуючий: С.В.Маловічко

Судді: М.С.Гончар

О.М. Кримська