РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 562/3949/18

Провадження № 22-ц/4815/1009/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

секретар судового засідання Крижов В. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бурми Олексія Віталійовича на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Кушніра О. Г. о 16:21, повний текст складено 13.06.2022 року,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернула до суду з позовом до ОСОБА_2 . В своїх вимогах, які збільшила 20 грудня 2021 року, позивач просила усунути для неї перешкоди в користуванні приміщенням магазину, кафе, приміщеннями бенкетних залів, пл. 277,7м2, за адресою АДРЕСА_1 , які чинить відповідач, зобов`язати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні цими приміщеннями, забезпечивши вільний необмежений доступ та безперешкодне здійснення підприємницької діяльності. Окрім цього, просила встановити порядок користування магазином, кафе, приміщеннями бенкетних залів відповідно до якого виділити їй в користування приміщення магазину на 2 поверсі, залишивши у спільному користуванні приміщення сходових клітин та санвузлів, виділити їй в натурі належну на праві власності 21,5/100 частку спільного майна (59,7м2), а саме приміщення магазину та кафе з приміщеннями банкетних залів по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 року закрито провадженням у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про усунення перешкод та встановлення порядку користування спільним майном, з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Роз`яснено позивачу, що згідно ч.2 ст.256 ЦПК України після закриття провадження по справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Не погодившись із ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Бурма О. В., подав апеляційну скаргу. В апеляції вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Зокрема, суд, в обґрунтування закриття провадження у справі, послався на те, що сторони є фізичними особами-підприємцями. Суд не врахував, що подання позову фізичною особою до фізичної особи зумовлене тим, що відповідач перешкоджав у використанні позивачем спільного майна загалом, а не лише при здійсненні підприємницької діяльності. Наразі приміщення зачинене і ключі знаходяться у відповідача. Основною позовною вимогою є вимога про усунення перешкод у користуванні майном, а похідною - зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні майном, забезпечивши вільний доступ до нього та безперешкодне здійснення господарської діяльності. Судом невірно застосовано практику Верховного Суду, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 916/1261/18. Висновок суду про те, що спір виник в ході здійснення підприємницької діяльності не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4 не здійснював у спірному приміщенні господарської діяльності. З огляду на вказане, просить скасувати ухвалу суду, ухвалити нове судове рішення про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачка вказувала на те, що їй на праві приватної власності належить 43/100 частки приміщення магазину і кафе по АДРЕСА_1 . З липня 2013 року вона є фізичною особою-підприємцем і з цього часу здійснює підприємницьку діяльність у вказаних вище магазині та кафе. З жовтня 2017 року здійснює підприємницьку діяльність з ОСОБА_2 , якому на праві власності належить 57/100 частки приміщення цього ж магазину і кафе по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у доступі до належного їй майна та перешкоджає у здійсненні підприємницької діяльності, зокрема, замінив банківські термінали для оплати кредитними картками в магазині та кафе на свої, не надає інформації про фінансові результати діяльності кафе та магазину за останні два квартали і такими діями відповідач перешкоджає їй вільно користування спільним майном та обмежує у зайнятті підприємницькою діяльністю.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вмотивував ухвалу тим, що між сторонами - суб`єктами господарювання, виникли спірні господарські правовідносини, які не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд вірно вказав, що спір між суб`єктами господарювання виник під час та у зв`язку із здійсненням ними спільної господарської діяльності в приміщенні продуктового магазину та кафе з приміщеннями бенкетних залів по АДРЕСА_1 , відповідно до яких позивачу чиняться перешкоди у здійсненні підприємницької діяльності у цьому приміщенні. Похідною вимогою від цього предмету спору є виділення частки в натурі чи встановлення, у разі неможливості такого виділення, порядку користування спірним майном між двома суб`єктами господарювання для подальшого здійснення ними саме підприємницької діяльності в приміщеннях продуктового магазину та кафе, які використовуються сторонами в комерційних цілях для надання послуг роздрібної торгівлі та харчування.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

Судом встановлено: з липня 2013 року ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем та з того часу здійснює підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі у неспеціалізованих магазинах, надання послуг мобільного харчування, діяльності ресторанів, яку не припиняла і дані обставини ствердно підтвердив у судовому засіданні її представник.

ОСОБА_2 має статус фізичної особи-підприємця, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, видане 14 квітня 2009 року.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала, що з жовтня 2017 року, з метою розширення бізнесу, проведення ремонту приміщення та поповнення обігових коштів взяла у партнери ОСОБА_2 , який згодом став чинити перешкоди у її підприємницькій діяльності, яку вона здійснює за адресою АДРЕСА_1 .

Такі висновки ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до п. 3.2 Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктом публічно-правових відносин, за умови, що такі вимоги не об`єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

Статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Частина друга статті 4 ГПК України встановлює право юридичної особи на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за наступних умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки, між сторонами сторонами - суб`єктами господарювання, виникли спірні господарські правовідносини, то такий спір не можуть бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстав, визначених п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України є законним.

З огляду на вказане апеляційна скарга не може бути задоволена, оскаржувана ухвала має залишитись чинною.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бурми Олексія Віталійовича на ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 рокузалишити без задоволення.

Ухвалу Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 червня 2022 рокузалишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.