Провадження №2/333/2530/22
РІШЕННЯ

Іменем України

14 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Піха Ю.Р., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 04.12.2020/1055 на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошті в сумі 13 750 грн.

Позивач вважаючи, що відповідач не мав права укладати з нею вищевказаний договір з тих підстав, що відповідач не має відповідної ліцензії на ведення господарської діяльності, а саме представництво у працевлаштуванні за кордоном, а також те, що інформація яку надав відповідач не влаштувала позивачку, за таких обставин позивачка вважає, що договір про надання послуг щодо працевлаштуванні № 04.12.2020/1055 укладений між позивачкою та відповідачем, підлягає визнанню судом недійсним.

26.10.2021 р. Комунарським районним судом м. Запоріжжя було винесено заочне рішення, відповідно до якого: позов задоволено. Визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 04.12.2020 року №004.12.2020/1055. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь позивача - 13 750 грн. , сплачених на виконання умов договору судовий збір та витрати на правничу допомогу

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення посилаючись на те, що відповідач не знав та не міг знати про розгляд справи, що стосується відповідача та що докази на які посилається відповідач могли вплинути на розгляд справи.

21 червня 2022 року суд своєю Ухвалою поновив відповідачу пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 26.10.2021 року. Заяву відповідача про перегляд заочного рішення Комунарського районного суду від 26.10.2021 року задовольнив. Заочне рішення Комунарського районного суду від 26.10.2021 року по цивільній справі за позовом позивачки до відповідача про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним - скасував. Справу призначив до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання.

21 вересня 2022 року суд своєю Ухвалою закрив підготовче провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійним та призначити справу до судового розгляду по суті 14 листопада 2022 року о 14 годині 00 хвилин.

У підготовчому судовому засіданні представник відповідача зазначив, що не погоджується з позовними вимогами у повному обсязі спираючись на ту підставу, що відповідач не має своїм обов`язком отримувати ліцензію для того, щоб надавати саме інформаційні послуги та зазначив, що договір який укладали сторони жодним чином не передбачав фактичного працевлаштування позивачки за кордоном, а лише зобов`язався надати інформацію, щодо умов роботи за кордоном та вимог до кандидатів. Користуватись наданою інформацією чи ні вже є право позивача. Проте вказані послуги жодним чином не включають жодних посередництв у працевлаштуванні за кордоном.

Окрім того до суду через канцелярію надійшла заява представника позивачки про те, що позивачка не заперечує проти розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Частиною 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

04.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 04.12.2020/1055 на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошті в сумі 13 750 грн.

Згідно з п. 2.1. договору, Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що Замовник зобов`язується: надати в повному обсязі достовірні контактні дані; правильно заповнити анкети, надані агентством, надаючи лише достовірну інформацію; погодити з Агентством дату початку та тривалість роботи; у разі виникнення перешкод для працевлаштування негайно проінформувати про це Агентство; оплату всіх витрат Замовник здійснює самостійно.

Відповідно до розділу 4 договору, вартість інформаційно-консультативних послуг, яку Замовник доручає оплатити Агентству складає у національній валюті 13 750 грн., яка перераховується на розрахунковий рахунок Агентства.

Даний договір діє до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, але у будь-якому випадку не більше ніж 7 календарних днів з моменту закінчення дії робочого контракту (п. 9.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про надання послуг щодо працевлаштування від 04.12.2020 р. № 04.12.2020/1055 позивачем перераховано на розрахунковий рахунок відповідача суму коштів в розмірі 13 750,00 грн.

Окрім того на виконання вимог договору відповідач надав відповідачці інформацію, щодо умов роботи у Євросоюзі, правил поведінки кандидатів, які хочуть обіймати певні посади, а також вимоги для кандидатів. Окрім того відповідач запропонував перевірити трудовий договір, якщо позивачка влаштується на роботу після отриманої інформації.

В зв`язку з тим, що позивачку не влаштувала надана інформація, остання звернулась до суду з вимогою визнати договір недійсним спираючись на той факт, що відповідач при здійсненні своєї діяльності зобов`язаний був отримати ліцензію на право займатись певним видом господарської діяльності, а саме посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Суд проаналізувавши спірний договір приходить до висновку, що позивач помилково зазначає у своєму позові, що цей договір регулює відносини між сторонами з приводу саме посередництва працевлаштування за кордоном спираючись лише на його назву.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 202 ЦК України Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 626 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, з огляду на викладене суд робить висновок, що умови та порядок виконання договору та його укладення містяться саме в істотних умовах договорах, тобто його пунктах, як зазначено у ст. 638 ЦК України, а не в його назві.

Суд зазначає, що першою істотною умовою договору є предмет договору, тобто це той об`єкт, з приводу якого він укладений.

Відповідно до п. 1.1. Договору Агентство зобов`язалось надати інформаційно-консультативні послуги щодо працевлаштування за кордоном, а Замовник зобов`язався прийняти їх виконати інші взяті на себе зобов`язання.

Отже, згідно умов договору, відповідач надає послуги інформаційно-консультаційного характеру, щодо працевлаштування за кордоном.

Основним видом діяльності відповідача є КВЕД 63.99 Надання інших інформаційних послуг, н. в. і. у. Даний вид КВЕД включає в себе:

надання інформаційних послуг по телефону з використанням комп`ютерної технології

надання послуг з пошуку інформації за винагороду або на основі контракту

надання послуг з добору новин і матеріалів із преси (медійний моніторинг) тощо

Тобто, аналізуючи викладене, суд робить висновок, що відповідач надає, виключно, послуги з пошуку інформації за винагороду і не виконує та не надає послуги з працевлаштування за кордоном.

Пунктом 2.1. Договору було більш детально конкретизовано, яку саме інформацію надає відповідач, а саме: Агентство зобов`язалось: надати Замовнику інформацію про можливість і умови працевлаштування на території Євросоюзу, правила найму та звільнення працівників, права та обов`язки працівників та роботодавців згідно трудового законодавства на території Євросоюзу; вчасно надати Замовнику всю необхідну інформацію стосовно роботи та щодо заповнення необхідних документів; перевірити контракт з роботодавцем.

Отже, договір включав в себе, виключно, надання певної інформації стосовно умов праці за кордоном та перевірки роботодавця. Умови, щодо влаштування за кордоном через відповідача відсутні.

Те, що позивач не зміг працевлаштуватись не є відповідальністю відповідача, адже останній не виконував роботу з працевлаштування, а лише надав інформацію про умови роботи.

Також, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач, фактично, отримав необхідну інформацію, що передбачено п. 2.1.1. договору, адже сплатив за надані послуги грошові кошти, як то було передбачено договором.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Що стосується тверджень позивача, що начебто діяльність позивача підлягає ліцензуванню то суд зазначає наступне.

Суспільні відносини у сфері ліцензування видів господарської діяльності, виключний перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, уніфікований порядок їх ліцензування, нагляд і контроль у сфері ліцензування, відповідальність за порушення законодавства у сфері ліцензування видів господарської діяльності регламентується Законом України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Пунктом 20 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» передбачено, що ліцензуванню підлягає такий вид господарської діяльності, як посередництво у працевлаштуванні за кордоном.

Посередництво у працевлаштуванні за кордоном як вид економічної діяльності суб`єкта господарювання передбачає певні умови, а саме укладення з іноземним суб`єктом (іноземними суб`єктами) господарювання зовнішньоекономічних договорів (контрактів) про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном з метою сприяння укладенню трудового договору.

Тобто, фактично, відповідно до Постанови КМУ № 1060 відповідач виступає в якості представника певного іноземного суб`єкта господарювання на підставі зовнішньоекономічного контракту.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 237 ЦК України Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Тобто, у випадку здійснення виду діяльності посередництва у працевлаштуванні за кордоном, відповідач виконував би функції представника на території України певного роботодавця та надавав би послуги за заявкою іноземного суб`єкта, щодо пошуку та працевлаштування певних робітників, а також надавав би консультації з приводу умов праці конкретного роботодавця.

Проте, це не стосується випадку позивача, адже відповідач консультував про загальні вимоги працевлаштування за кордоном не конкретизуючи певного роботодавця.

Суд зазначає, що відповідач по справі не укладав жодних договорів про надання послуг з посередництва у працевлаштуванні за кордоном. Відповідач лише надав певну інформацію, якою позивач міг скористатись. Тому будь-яких ліцензій відповідач не зобов`язаний отримувати. Більш того відповідач не несе відповідальності за дії позивача за кордоном та можливі наслідки, які зумовлені такими діями чи поведінкою позивача.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює

Проте, які саме дії відповідача щодо ведення позивача в оману існували при укладенні договору та були застосовані до позивача, якими саме діями відповідач змушував позивача укласти спірний договір, який стосувався послуг інформаційно-консультаційного характеру на умовах, викладених у ньому і погоджених позивачем, та які саме дії впливають на законність укладеного договору, що не передбачав безпосередніх послуг посередництва у працевлаштуванні за кордоном, а отже міг бути вчинений без відповідної ліцензії, вчинив відповідач при його підписанні, судом у оскарженому рішенні не наведено.

Напроти, аналізуючи умови спірного договору, відсутні підстави вважати викладені у ньому умови двозначними, оскільки з цих умов зрозуміло та чітко викладено його мету, права та обов`язки сторін у справі.

Таким чином, підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні, тож відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з відповідача, сплачених на виконання умов договору та спричинених збитків позивачу .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 , про визнання договору недійсним та стягнення матеріального збитку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 24 листопада 2022 року

Суддя: Ю.Р. Піх