Дата документу 17.11.2022
Справа № 501/4646/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом

1 ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2

2 ОСОБА_3

до

відповідача ОСОБА_4

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивачів - адвокат Грубнік В.І.,

відповідач - ОСОБА_4 ,

представник відповідача - адвокат Боднар М.О.,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_3 06.12.2022 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, згідно якого просять суд:

- усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення до нього ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ;

- судові витрати стягнути з відповідача на користь позивачів.

Позов обгрунтовано тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 2006 році до ОСОБА_1 звернулись друзі та запропонували доглянути одного похилого чоловіка ОСОБА_5 , якого в період з 2006 по 2007 роки подружжя доглядали та піклувались про нього. Після смерті ОСОБА_5 у 2007 році відкрилась спадщина, позивач після звернення до нотаріальної контори дізналась, що ОСОБА_5 склав заповіт на ім`я ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_1 стверджує в позові, що з 08.12.2006 року вона і її старша донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а молодша донька ОСОБА_2 після народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також, позивач ОСОБА_1 вказує, що в період 2014-2014 вона самостійно зробила частко капітальний ремонт в будинку, в ньому приведені належні умови для проживання.

За допомогою приватної охорони 23.09.2021 ОСОБА_4 зламав дверний замок, вигнав на вулицю дітей та ОСОБА_1 , вивіз їхні особисті речі, чим порушив право позивачів на проживання та користування будинком.

На підставі викладеного, позивачі звернулись до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Боднар М.О. 12.07.2022 надав до суду відзив на позов, просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а.с.82-87), посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Боднар М.О. 19.07.2022 надав до суду письмові пояснення на позовну заяву, просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а.с.113-117), посилаючись на його необгрунтованість та безпідставність.

В судовому засіданні позивач та його представник просили суд задовольнити позов з підстав, викладених у позові.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 06.12.2021 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.22).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 13.12.2021 відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.32-33).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 02.02.2022 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с.46-47).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 11.03.2022 закрито підготовче провадження у справві, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.58).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказані обставини визнані сторонами по справі.

Згідно копії довідки про склад сім`ї та реєстрацію з 08.12.2006 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , а молодша донька ОСОБА_2 зареєстрована 27.02.2014 (а.с.13).

Також, судом досліджено:

- талон - повідомлення єдиного обліку №16569 щодо звернення ОСОБА_8 до відділу поліції про те, що 23.09.2021 її колишній чоловік приїхав на вантажівці і забирає майно (а.с.14);

- талон - повідомлення єдиного обліку №16559 щодо звернення ОСОБА_8 до відділу поліції про те, що 23.09.2021 її колишній чоловік здійснює домашне насильство (а.с.15);

- талон - повідомлення єдиного обліку №15564 щодо звернення ОСОБА_8 до відділу поліції про те, що 23.09.2021 її колишній чоловік увірвався в будинок, викидав речі, вигнав її з неповнолітньою дитиною з будинку (а.с.16), тощо.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19.09.2016 по справі №501/1508/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на її користь вартість проведених ремонтних робіт у розмірі 60000,0 грн. та судовий збір у розмірі 875,61 грн. (а.с.124-125).

Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_9 задоволено. Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2016 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 про відшкодування вартості проведених ремонтних робіт - відмовлено (а.с.118-122).

Згідно мотивуючої частини вказаної постанови судом встановлено, що:

«Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 було розірвано.

Відповідачу ОСОБА_4 відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.02.2015 Іллічівською державною нотаріальною конторою, належить будинок АДРЕСА_1 , тобто майно є особистою власністю останнього.

Згідно з довідкою від 14.06.2016 у вказаному будинку зареєстровані позивач, відповідач та їх діти.

За заявою позивача 12.04.2016 комісією у складі головного спеціаліста селищної адміністрації, інспектора було проведено обстеження умов проживання сім`ї у буд АДРЕСА_1 . В результаті обстеження складено акт про те, що на теперішній час у вказаному будинку ніхто не проживає, умови для проживання незадовільні, необхідний ремонт вказаного житла.

Згідно з актом від 14.06.2016, складеним сусідами позивача, що ОСОБА_1 з квітня 2016 року здійснює ремонт у будинку АДРЕСА_1 , поміняла вікна, двері, в кімнатах де не було підлоги зробила її, закупила та завезла будівельні матеріали, привела до ладу подвір`я.

Відповідно до заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , останні здійснювали ремонтні роботи у вказаному будинку за узгодженням з позивачем, за які ОСОБА_1 здійснювала розрахунок.

Згідно з наданими позивачем копіями товарних чеків, накладних, а також кошторису вартості робіт, позивач понесла витрати на виконані ремонтні роботи будинку у розмірі 60 000 грн.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов`язує.

Враховуючи, що власником вказаного будинку є відповідач, в свою чергу, позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, то станом на час вселення членом родини відповідача не була.

Доказів того, що відповідач надавав згоду на проведення ремонту у будинку або те, що про такі дії його повідомлено, позивачем не надано.

Доказів про укладання з відповідачем будь-яких угод не надано».

ІV. Оцінка Суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У принципі 2 Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користуватися жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пленум Верховного Суду України в пункті 9 Постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що при вирішенні спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи є зазначене приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, чи обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням та чи не зберігає ця особа за собою право власності чи користування іншим житлом.

Отже, за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в будинку може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача (власника житла), в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в будинку разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу, що згідно мотивуючої частини постанови Одеського апеляційного суду від 08.06.2022 встановлено, що:

«Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.07.2015 було розірвано.

Відповідачу ОСОБА_4 відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого 06.02.2015 Іллічівською державною нотаріальною конторою, належить будинок АДРЕСА_1 , тобто майно є особистою власністю останнього.

Згідно з довідкою від 14.06.2016 у вказаному будинку зареєстровані позивач, відповідач та їх діти.

За заявою позивача 12.04.2016 комісією у складі головного спеціаліста селищної адміністрації, інспектора було проведено обстеження умов проживання сім`ї у буд АДРЕСА_1 . В результаті обстеження складено акт про те, що на теперішній час у вказаному будинку ніхто не проживає, умови для проживання незадовільні, необхідний ремонт вказаного житла.

Згідно з актом від 14.06.2016, складеним сусідами позивача, що ОСОБА_1 з квітня 2016 року здійснює ремонт у будинку АДРЕСА_1 , поміняла вікна, двері, в кімнатах де не було підлоги зробила її, закупила та завезла будівельні матеріали, привела до ладу подвір`я.

Відповідно до заяв ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , останні здійснювали ремонтні роботи у вказаному будинку за узгодженням з позивачем, за які ОСОБА_1 здійснювала розрахунок.

Згідно з наданими позивачем копіями товарних чеків, накладних, а також кошторису вартості робіт, позивач понесла витрати на виконані ремонтні роботи будинку у розмірі 60 000 грн.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов`язує.

Враховуючи, що власником вказаного будинку є відповідач, в свою чергу, позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, то станом на час вселення членом родини відповідача не була.

Доказів того, що відповідач надавав згоду на проведення ремонту у будинку або те, що про такі дії його повідомлено, позивачем не надано.

Доказів про укладання з відповідачем будь-яких угод не надано».

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2022 встановлено відповідні факти та правовідносини, а отже не може оспорюватися та не доказується при розгляді іншої справи.

Отже, позивачі у спірній квартирі зареєстровані, але фактично не мешкають, спірний будинок на час вселення у нього позивачки ОСОБА_1 належав на праві власності ОСОБА_4 , позивач вселилася в будинок після розірвання шлюбу з відповідачем, та станом на час вселення членом родини відповідача не була; доказів про укладання з відповідачем будь-яких угод не надано; станом на 12.04.2016 у вказаному будинку ніхто не проживає, умови для проживання незадовільні, необхідний ремонт вказаного житла.

Доказів того, що зазначене приміщення було постійним місцем проживання позивачів, чи вели вони з власником спільне господарство в ньому, стороною позивача не надано суду, а тому таке вселення здійснене без дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку.

Оскільки ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не набули право постійного користування жилим приміщенням у вказаному будинку, позовні вимоги про їх вселення в цей будинок та усунення їм відповідачем перешкод в користуванні цим будинком задоволенню не підлягають.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення - відмовити повністю.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко