КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8330/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року місто Київ

справа №754/18018/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Сенюти В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Уманець Наталя Олегівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Данич Оксана Федорівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та повернення стягнутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №23710, вчинений 16 червня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КАРДСЕРВІС» заборгованості у розмірі 42081,79 грн.;

стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 42081,79 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що 16 червня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. було вчинено виконавчий напис №23710 про стягнення з нього заборгованості на користь ТОВ «КАРДСЕРВІС» в розмірі 42081,79 грн.

Вказував, що на підставі виконавчого напису №23710 від 16 червня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Уманець Н. О. було відкрито виконавче провадження №67337741 від 01 листопада 2021 року з примусового виконання вказаного виконавчого напису.

Зазначав, що постановою приватного виконавця від 12 листопада 2021 року виконавче провадження №67337741 з примусового виконання закінчене, в зв`язку з тим, що основний борг, а також кошти основної винагороди та витрати виконавчого провадження з боржника стягнуто в повному обсязі.

Позивач вважає, що виконавчий напис №23710 від 16 червня 2021 року повинен бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, оскільки, приватним нотаріусом в порушення вимог чинного законодавства не було перевірено безспірність заборгованості за кредитом та був відсутній оригінал нотаріально посвідченого кредитиного договору.

Посилався на те, що оскільки з нього на користь відповідача було стягнуто 42081,79 грн. на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не підлягає виконанню, отже вказана сума є такою, що підлягає поверненню, оскільки правова підстава її набуття відповідачем згодом відпала.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 16 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф., зареєстрований в реєстрі за №23710 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КАРДСЕРВІС» заборгованості у розмірі 42081,79 грн., з яких 41081,79 грн. заборгованість за період з 16 лютого 2017 року по 15 червня 2021 року, 1000 грн. плата за вчинення виконавчого напису.

Стягнуто з ТОВ «КАРДСЕРВІС» на користь ОСОБА_1 1816 грн. судові витрати по сплаті судового збору та 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ «КАРДСЕРВІС» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що банк виконав всі вимоги чинного законодавства для підтвердження факту безспірності заборгованості за кредитним договором, а твердження позивача про необхідність надання будь-яких інших документів не ґрунтуються на положенням національного законодавства. Тому надавати будь-які інші документи нотарусу відповідач не був зобов`язаний, отже вважає, що, ТОВ «КАРДСЕРВІС» надав заяву та усі необхідні для вчинення напису документи передбачені чинним законодавством України.

Вказував, що грошові кошти були стягнуті з позивача в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором №160816-001 від 16 серпня 2016 року в сумі 42081,79 грн., тобто на достатній правовій підставі - дійсному кредитному договорі, за яким у позивача виникла заборгованість в результаті невиконання своїх зобов`язань, а тому, не підлягають стягненню з відповідача.

Зазначав, що з акту приймання-передачі наданої правової допомоги вбачається, що в ньому не зазначено конкретні послуги, які були надані адвокатом, не вказано часу, який знадобився для надання правової допомоги.

29 липня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач ТОВ «КАРДСЕРВІС» та треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Уманець Н.О., приватний нотаріус КМНО Данич О.Ф. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від відповідача ТОВ «КАРДСЕРВІС» надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність його представника.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між ТОВ «КАРДСЕРВІС» та позивачем договір №160816-001 від 16 серпня 2016 року, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тобто нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Також суд першої інстанції стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 42081,79 грн., виходив з наявності правових підстав для такого стягнення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КАРДСЕРВІС» укладено договір №160816-001, відповідно до умов якого позивачу надано кредитні кошти в сумі 12447,00 грн., строк дії договору з 16 серпня 2016 року по 16 лютого 2017 року.

16 червня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Данич О.Ф. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №23710 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КАРДСЕРВІС» заборгованості в розмірі 42081,79 грн., з яких, 41081,79 грн. - заборгованість за період з 16 лютого 2017 року по 15 червня 2021 року, 1000,00 - плата за вчинення виконавчого напису.

Приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Уманець Н.О. 01 листопада 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67337741 з примусового виконання виконавчого напису №23710, виданого 16 червня 2021 року.

12 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Уманець Н.О. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, з якої вбачається, що рішення виконано, кошти основного боргу, а також кошти основої винагороди та витрати виконавчого провадження з боржника ОСОБА_1 стягнуто в повному обсязі, кошти перерахован за цільовим призначенням. Виконавче провадження №67337741 закінчене.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказував на те, що виконавчий напис про стягнення заборгованості не може бути вчинено на підставі кредитного договору у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав.

Як вбачається з оскаржуваного виконавчого напису, його вчинено на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 18 ЦК України визначено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

Частиною першою статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Згідно з підпунктами 1.1., 1.2. пункту 1, підпунктами 3.1., 3.5. пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, зокрема, п.2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі №757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуванийвиконавчий напис вчинений нотаріусом 16 червня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що укладений між банком та позивачем кредитний договір №160816-001 від 16 серпня 2016 року, на підставі якого нотаріусом був вчинений виконавчий напис, не був посвідчений нотаріально, отже не є документом, який підтверджує безспірність заборгованості позивача перед відповідачем за кредитним договором у розумінні п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

При цьому, з позову вбачається, що ОСОБА_1 з наявністю у нього заборгованості перед ТОВ «КАРДСЕРВІС» не погоджується.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Аналогічна позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц, 02 липня 2019 року справа №916/3006/17, від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що банк виконав всі вимоги чинного законодавства для підтвердження факту безспірності заборгованості за кредитним договором, а твердження позивача про необхідність надання будь-яких інших документів не ґрунтуються на положенням національного законодавства спростовуються вищевкладеним.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року №158/2157/17.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Частиною 1 ст.1213 ЦК України визначено, що особа, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з ТОВ «КАРДСЕРВІС» підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 42081,79 грн. в порядку ст.1212 ЦК України.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти були стягнуті з позивача в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором №160816-001 від 16 серпня 2016 року в сумі 42081,79 грн., тобто на достатній правовій підставі - дійсному кредитному договорі, за яким у позивача виникла заборгованість в результаті невиконання своїх зобов`язань, а тому, не підлягають стягненню з відповідача, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки виходячи з положень ст.1212 ЦК України особа зобов'язана повернути майно тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі №910/16664/18, від 08 вересня 2021 року у справі №201/6498/20, від 06 жовтня 2021 року у справі №623/363/20.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Стягуючи з ТОВ «КАРДСЕРВІС» на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вказані витрати доведені позивачем на суму 10000 грн.

Проте, колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4, 6, 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано копії: договору №18/11 про надання правової допомоги від 18 листопада 2021 року, укладений між АБ «Ростислава Саламахи» та ОСОБА_1 ; квитанції № Р24АС0523 від 23 листопада 2021 року на суму 10000 грн.; акту приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги №18/11 від 18 листопада 2021 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем 18 листопада 2021 року був укладений договір про надання правової допомоги з АБ «Ростислава Саламахи», відповідно до п.4.1. якого, вартість правової допомоги за цим договором складає 10000,00 грн., яка сплачується шляхом повної передоплати не пізніше 5 робочих днів з моменту укладення цього договору.

З акту приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги №18/11 від 18 листопада 2021 року вбачається, що адвокатом були надані послуги:

надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань щодо предмету спору;

вивчення та оцінка доказів, формулювання можливих варіантів правової позиції, аналіз спірних правових відносин, погодження з клієнтом правової позиції та стратегії;

опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, пошук та аналіз судової практики, яка склалася в подібних спорах, збір доказів, аналіз та опрацювання документів;

складення позовної заяви (відповідач ТОВ «КАРДСЕРВІС», код 39551837), формування та виготовлення пакету документів, направлення копій документів відповідачу та третім особами, пред`явлення позову до Деснянського районного суду міста Києва;

представництво клієнта у Деснянському районному суді міста Києва у справі 754/18018/21.

Вартість правової допомоги становить 10000 грн. без ПДВ і була в повному обсязі сплачена клієнтом згідно умов договору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу є обґрунтованими.

При цьому, стягуючи з ТОВ «КАРДСЕРВІС» витрати на правову допомогу відповідно до акту приймання-передачі наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги №18/11 від 18 листопада 2021 року у розмірі 10000 грн., суд першої інстанції не звернув увагу на те, що жодного засідання по справі проведено не було, розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, отже представник позивача не брав участі у судових засіданнях для представництва інтересів клієнта - ОСОБА_1 .

Відповідач в апеляційній скарзі зазначав, що послуги які вказав адвокат Саламаха Р. у акті приймання-передачі наданої правової допомоги до договору про надання правової допомоги №18/11 від 18 листопада 2021 року від 27 травня 2022 року не повністю були здійсненні ним, а виконані лише частково та витрати, які просить стягнути позивач є неспівмірними зі складністю справи та дійсним обсягом наданих послуг.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені стороною позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. є завищеними.

Беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу ОСОБА_1 робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, колегія суддів дійшла висновку про доведеність понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 8000 грн.

При цьому, колегія суддів врахувалазаперечення відповідача, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування правової допомоги.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року в частині стягнення з ТОВ «КАРДСЕРВІС» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутої правничої допомоги з 10000 грн. до 8000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС» - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 травня 2022 року в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРДСЕРВІС» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшити суму стягнутої правничої допомоги з 10000 грн. до 8000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: