печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2022 р. Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.,

за участю представника позивача - адвоката Тарахкала М.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві питання про зупинення провадження у цивільній справі №757/50105/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

02.09.2022 року відповідно до розпорядження № 216, у зв`язку зі смертю судді ОСОБА_4., було передано на повторний автоматичний розподіл та визначено суддю Ільєву Т.Г. та справу фактично передано останній 06.09.2022.

Ухвалою суду від 08.09.2022 справу прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

В підготовчому судовому засіданні судом було поставлено на обговорення питання про зупинення провадження у цивільній справі №757/50105/19-ц до набрання рішення у справі № 1-23/05 законної сили.

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні заперечував щодо зупинення провадження у даній справі, мотивуючи тим, що відповідно до практики ЄСПЛ , вбачається, що тривалий термін неможливості отримання компенсації є порушенням зобов`язання, а у випадку зупинення провадження буде поршушення прав позивача.

Суд, заслухавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, надходить до висновку, що провадження у справі підлягає зупиненню.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Так, під час дослідження матеріалів справи в розрізі вирішення питання про зупинення провадження у справі, судом встановлено, що позовні вимоги мотивовані тим, що вироком апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 69, частиною другої статті 142, частиною третьою статті 143, частиною третьою статті 215-3, пунктами «а», «г», «і» статті 93 КК України 1960 року, статтею 257, частиною четвертою статті 187 КК України та засуджено до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

17 березня 2016 року у справі «Закшевського В.В.проти України» Європейський суд з прав людини прийняв остаточне рішення, яке набрало чинності 17 червня 2016 року відповідно до статті 44 § 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яким встановлено порушення статті 6 § 3 (с) та 6 § 1 Конвенції в контексті порушення права заявника на захист (встановлення вини заявника по обвинуваченню у вбивстві з використанням доказів, що базуються на допитах, проведених без захисника), порушення статті 3 Конвенції (в контексті браку особистого простору в камері та відсутністю можливості для прогулянок під час утримання в Харківському СІЗО № 27), статті 5 § 4 Конвенції (щодо відсутності на стадіях досудового слідства та судового розгляду можливості скористатися ефективною процедурою перегляду законності продовжуваного тримання під вартою), та статті 6 § 3 (с) Конвенції у поєднанні зі статтею 6 § 1 Конвенції (при встановленні вини заявника за обвинуваченнями у вчиненні вбивства національний суд ґрунтувався на показах, які він надав на початковій стадії слідства за відсутності захисника).

На підставі пункту 2 частини третьої статті 459 КПК України справа була переглянута Верховним Судом, який постановою від 17 квітня 2019 року скасував вирок апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року в частині засудження ОСОБА_1 за епізодом, що мав місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року (розбійний напад і умисне вбивство ОСОБА_2 та замах на умисне вбивство ОСОБА_3 ) і направив на новий судовий розгляд. По інших епізодах позивача засуджено за статтею 69, частиною другою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 215-3 КК України 1960 року, частиною четвертою статті 187, статтею 257 КК України 2001 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. Цього ж дня позивача звільнено з-під варти в залі суду.

20 травня 2019 року Краматорським міським судом Донецької області прийнято до провадження матеріали кримінальної справи за обвинуваченням, серед інших, ОСОБА_1 за статтею 69, частиною другою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 215-3 КК України 1960 року, частиною четвертою статті 187, статтею 257 КК України 2001 року (відносно епізоду, що мав місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року), а з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року він відбув повних 59 місяців покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року позивачу у строк основного покарання у виді довічного позбавлення волі зараховано строк попереднього ув`язнення в період з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі, у зв`язку із чим вважає, що з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року він відбув повних 118 (59*2) місяців покарання у виді довічного позбавлення волі, а в період з 20 жовтня 2006 року по 17 квітня 2019 року відбув повних 149 місяців та загалом відбував покарання у виді позбавлення волі 267 (118+149) місяців, що еквівалентно 22 повним календарним рокам. Проте лише 10 років (120 місяців) із них позивач був позбавлений свободи законно, а інші ж 12 років (147 місяців) ув`язнення вважає такими, що не мають законного підґрунтя.

Позивач вказує, що він має право на відшкодування моральної шкоди на підставі статей 56, 62 Конституції України та статей 1173, 1176 ЦК України, оскільки його було засуджено за найтяжчі злочини на підставі недопустимих доказів, з порушенням права на захист, до найсуворішого виду покарання - довічного позбавлення волі, а його аргументи залишилися без відповіді в апеляційному суді Донецької області та Верховному Суді України. Сам факт засудження до довічного позбавлення волі є нелюдським і таким, що принижує гідність поводженням через відсутній реальний та ефективний механізм звільнення від довічного позбавлення волі, внаслідок чого засуджені позбавлені надії на звільнення. Більше семи років свого життя позивач провів в місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим не міг користуватися низкою прав і свобод, можливостями, не міг подорожувати, працювати, розвиватися, вдосталь спілкуватися із рідними і друзями, з іншими особами, знайомими та колегами стосунки порушено остаточно. Позивач глибоко усвідомлював, що до самої смерті не вийде на свободу, у зв`язку з чим переживав відчай, зневіру, сильні душевні хвилювання. Крім того позивач зазначив, що після стількох років неволі йому необхідно докласти значних зусиль, аби повернутися до нормального життя та соціалізуватися.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 522/17321/13-ц (провадження № 61-6655св20) зазначено, що:

«пунктом шостим частини першої статті 251 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у цій справі. Обставини повинні бути такими, що мають значення для цієї справи».

Вказане свідчить, що позов подано до завершення процедури розгляду кримінальної справи № 1-23/05 в цілому, щодо обвинуваченого ОСОБА_1 та прийняття і набрання законної сили відповідним судовим рішенням за наслідками її розгляду (закриття кримінального провадження або ухвалення вироку щодо останнього), а відтак вказує на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до розгляду кримінальної справи № 1-23/05 відносно ОСОБА_1 за окремим епізодом злочинної діяльності та винесення вироку по даній справі, оскільки обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені при розгляді даної справи самостійно та відповідно вони є такими, що мають значення для цієї справи.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для зупинення провадження у вказаній справі.

Враховуючи викладене та керуючись п. 6 ч. 1 ст. 251, п. 14 ст.1 ст. 253, ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :

Провадження у справі №757/50105/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, - зупинити до набрання рішення у справі № 1-23/05 законної сили.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали буде виготовлений 28.11.2022.

Суддя Т.Г.Ільєва