Справа № 452/3773/20 Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С.
Провадження № 22-ц/811/1259/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року в складі судді Казана І.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-

встановив:

У грудні 2020 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 10 листопада 2015 року на вул. Ярослава Мудрого у с. Бісковичі Самбірського району Львівської області водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Поло» здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , у результаті чого останній отримав тілесні ушкодження, від яких помер у реанімаційному відділенні Самбірської ЦРЛ. ОСОБА_4 був її чоловіком, а відтак вона зазнала сильних душевних хвилювань, які виражались у постійній тривозі та неспокої, порушенні сну під час лікування чоловіка, а його смерть ще більше поглибила її страждання, оскільки вона втратила близьку людину. Так як цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 не була застрахована, остання відмовилась добровільно компенсувати витрати, пов`язані із похованням чоловіка та сплатити моральну шкоду, просила у судовому порядку стягнути із відповідачки 300000 гривень моральної шкоди та 29000 гривень витрат на спорудження надгробного пам`ятника.

Оскаржуваним рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_2 25000 гривен, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У решті частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_2 , з рішенням не погоджується, вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, а рішення є незаконним та необгрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначає, що за висновками експерта смерть ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 наступила внаслідок тупої поєднаної травми тіла, на фоні алкогольного сп`яніння, яка супроводжувалась закритою черепно - мозковою травмою у вигляді переломів кісток склепіння та основи черепа справа, масивної субдуральної гематоми зліва, крововиливами в оболонки, тканину і шлуночки мозку, субкапітальним переломом лівого стегна без зміщення уламків, гвинтоподібним переломом правої велико - гомілкової кістким, множинними саднами та сенцями тіла і ускладнень після травматичним менінгоенцефалітом, які знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті.

Дані травми утворилися від дій твердих тупих предметів, можливо виступаючими частинами автомобіля, який рухався, у задню праву поверхню тіла з послідуючим падінням і ударом головою до твердого покриття дороги (ефект протиудару) і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень відносно живих осіб.

Вважає, що експертизою підтверджується причиновий зв`язок між смертю ОСОБА_4 та ДТП, яка мала місце 10.11.2015.

Зазначає, що кримінальне провадження № 0001341 від 10.11.2015 щодо ОСОБА_3 було закрито у зв`язку з відсутністю у діях останньої складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Натомість, МТСБ України їй виплачено 100000 грн., а саме 16536 грн. компенсації витрат на встановлення надгробного пам`ятника та 83464 грн. відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника.

Звертає увагу на те, що із протоколу огляду ДТП та схеми до нього не можливо встановити місце наїзду на потерпілого відносно елементів дороги, тому висновок суду про те, що потерпілий у момент наїзду знаходився на проїжджій частині є безпідставними та не ґрунтується на доказах.

Вважає, що навіть перебування потерпілого у стані сп`яніння містить ознаки грубої необережності, але не доводить умислу потерпілого чи інших надзвичайних або невідворотніх за даних умов для водія подій, які б виключали цивільно-правову відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, посилання на грубу необережність потерпілого, як на підставу для звільнення від відповідальності є необґрунтованим та не підтверджується належними доказами.

Крім цього, не заслуговує на увагу і покликання про те, що потерпілий перебував на проїзній частині дороги, про що зазначено виключно у постанові про закриття кримінального провадження, оскільки у зв`язку з проведенням ряду експертиз, встановити місце наїзду на потерпілого, не вдалося.

Звертає увагу на те, що має бути враховано при визначення розміру моральної шкоди, тому виходячи із вимог розумності та справедливості, суд мав задовольнити вимогу про стягнення такої у повному обсязі.

Не погоджується із висновком суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення різниці коштів за встановлення надгробного пам`ятника, які були виплачені МТСБ України та вартістю такого, який підтверджений товарним чеком.

Вважає, що виплата МТСБ України не виключає та не може бути врахована при визначення розміру моральної шкоди, а визначений судом першої інстанції розмір такої не може бути належною сатисфакцією, оскільки втратила чоловіка, що порушило нормальний спосіб її життя.

Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме стягнути 300000 грн. моральної шкоди та 12 464 грн. за придбання та встановлення надгробного пам`ятника.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити часткововраховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять даних про наявність умислу пішохода ОСОБА_4 або непереборної сили на заподіяння собі тілесних ушкоджень, під час провадження у справі таких даних не здобуто, стороною відповідача такого суду не представлено, при цьому із змісту постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що дана ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода ОСОБА_4 , тобто, у водія ОСОБА_3 настала безвинна відповідальність за шкоду, заподіяну у результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи наведене, суд дійшов переконання про те, що діями відповідачки позивачці заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок ДТП вона зазнала душевних страждань, а саме перенесла душевний біль та психологічний стрес внаслідок втрати близької людини.

Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував, що позивачка безсумнівно зазнала моральних страждань, які зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати чоловіка, однак заявлений розмір моральної шкоди є завищеним, тому, врахувавши відсутність вини відповідачки та те, що саме загиблий порушив правила безпеки руху, перебував у стані алкогольного сп`яніння, враховуючи невідворотність негативних наслідків та істотність вимушених змін у способі життя позивачки, пов`язаних із втратою чоловіка, виходячи з принципу розумності та справедливості, розмір моральної шкоди визначив у сумі 25000 грн.

При цьому, врахувавши те, що МТСБУ виплатило ОСОБА_2 пов`язане із втратою годувальника страхове відшкодування, а також компенсацію на спорудження пам`ятника у межах страхової виплати, суд не взяв до уваги, нібито понесені витрати згідно представленого позивачем товарного чеку, в якому зазначена більша сума, у зв`язку із недоведеністю та відсутністю між тим причинно-наслідкового зв`язку, що слід було б підтвердити стороні позивача платіжним документом, виданим на її ім`я належним та допустимим доказом, а тому у задоволенні вимоги про стягнення 29000 грн. витрат на спорудження пам`ятника суд відмовив.

При вирішенні справи суд врахував позиції Верховного Суду викладені у постановах від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 (провадження № 61-40790св18) та від 27 січня 2021 року у справі № 607/15258/19 (провадження № 61-4431св20).

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Судом встановлено, що 10.11.2015 о 17.15 год. водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Поло» на вул. Ярослава Мудрого в с. Бісковичі Самбірського району Львівської області, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , котрий від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у приміщенні Самбірської ЦРЛ.

З копії свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 слідує, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із померлим ОСОБА_4 (а.с. 5).

Із копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років про що складено відповідний актовий запис № 20 (а.с. 6)

Згідно із висновком експерта №121/15, виданого завідувачем Самбірського відділення КЗ ЛОР ЛОБСМЕ 10.12.2015 вбачається, що ОСОБА_4 внаслідок ДТП заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, у момент наїзду потерпілий перебував у вертикальному чи близькому до нього положенні і був повернутий до травмуючої сили задньою правою поверхнею тіла, згідно аналізу крові на етанол №265 від 10.11.2015 при поступлення на лікування виявлено 1% (проміле) етанолу (а.с. 21-24).

У матеріалах справи наявний Протокол огляду місця ДТП від 10.11.2015 та Схема до протоколу огляду (а.с. 14-20).

Також у кримінальному провадженні №0001341 слідчий призначав судову транспортно-трасологічну експертизу, згідно висновків якої від 30.11.2015 №1/1133, водій ОСОБА_3 за конкретних заданих варіантах, згідно показів свідків, своєчасно не застосувала екстрене гальмування, тобто мала технічну можливість уникнути наїзду, при цьому за інших обставин, причиною наїзду з технічної точки зору є те, що об`єктивна видимість пішохода ОСОБА_4 наставала з такого моменту, коли автомобіль знаходився до місця наїзду на віддалі, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду (а.с. 29-39).

Також у матеріалах спарви наявні висновки судових автотехнічної експертизи та транспортно-трасологічної, а також повторної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 14292/16-52 від 31.03.2017 за наслідками якої експерти не змогли вирішити та відповісти на поставлені питання з підстав, які зазначені у дослідницькій частині (а.с. 40-58).

Із постанови про закриття кримінального провадження старшого слідчого в ОВС ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області від 26.06.2019 встановлено, що кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001341 від 10.11.2015, закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки встановлено, що вона була позбавлена технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_4 , який знаходився на проїзній частині дороги (а.с. 7-13).

Колегія суддів виходить з того, що фактичні обставини справи, які вбачаються із постанови слідчого від 26.06.2019, яка ніким не оскаржувалася, доказуванню не підлягають.

Іншими словами, оскільки постанову про закриття кримінального провадження не оскаржувала і позивачка, зокрема у частині мотивів такої, доводи останньої щодо відсутності належних доказів з приводу перебування потерпілого ОСОБА_4 на проїзній частині, не заслуговують на увагу.

Поряд з цим, згідно наявних у справі копій документів відповідачка ОСОБА_3 , не є власником автомобіля «Фольксваген Поло» р.н. НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_5 , при цьому здійснювала керування таким на відповідній правовій підставі (а.с. 27-28).

Як вже зазначалося позивачка у справі ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_4 , який помер у лікарні внаслідок травм, що отримав під час спірної ДТП, відтак звертаючись до суду з позовними вимогами, сторона позивача, фактично такі зводить до того, що ОСОБА_2 завдано моральної шкоди у зв`язку із смертю чоловіка, який загинув внаслідок наїзду автомобіля, тому відповідачка, як особа, яка здійснювала діяльність пов`язану із використанням джерела підвищеної небезпеки повинна відповідати за пред`явленими вимогами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог оскаржується лише позивачкою, тобто остання вважаючи висновки суду помилковими, вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог у повній мірі, відтак слідуючи принципу диспозитивності, а також вимогам ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність оскаржуваного рішення у повному обсязі, а саме наявністі підстав для стягнення моральної шкоди та відповідного розміру такої, а також витрат, які позивачка понесла на встановлення надгробного пам`ятника.

Так, загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини.

Таким чином, загибель ОСОБА_4 , яка наступила внаслідок травм, які останній отримав через наїзд на нього джерела підвищеної небезпеки, а саме автомобіля марки «Фольксваген Поло» під керуванням відповідачки ОСОБА_3 , також не підлягає доказуванню.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Іншими словами, колегія суддів погоджується із тим, що сам лише факт загибелі чоловіка позивачки, яка наступила у зв`язку із наїздом автомобіля, як джерела підвищеної небезпеки, спричинив останній моральні страждання, як дружині, що є встановленим та за жодних обставин не може бути спростованим.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів виходить з того, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (в тому числі якщо така шкода завдала смерть фізичної особи), завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується шкода, у тому числі якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що у відповідній частині спростовує доводи апеляційної скарги.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постанові Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що обґрунтовуючи свою позицію та фактично заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача покликалася у відзиві на позовну заяву на те, що згідно ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі, якщо шкода заподіяна транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, відшкодування шкоди здійснює МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих. Щодо моральної шкоди, сторона відповідача вважає, що позивачка не довела існування таких обставин, які б свідчили про моральні страждання саме у заявленому розмірі.

Колегія суддів виходить з того, що ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Уразі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 статті 22 Закону).

Згідно із пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до ст. 27.1 Закону № 1961-IV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Стаття 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до поняття «шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого», включає, зокрема, моральну шкоду, витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 не була застрахована.

Із листа МТСБУ від 27.09.2021 № 3-01-а/35183 вбачається, що бюро здійснило регламентну виплату на рахунок ОСОБА_6 (представника ОСОБА_2 ) в загальному розмірі 100000,00 грн., а саме 16536,00 грн. на компенсації витрат на встановлення пам`ятника та 83464,00 грн. відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника. У додатках до листа надані Розрахунки (а.с. 86-88).

Такий розмір відшкодування проведений 15.06.2018 та позивачкою не оскаржувався.

Поряд з цим, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що виплата МТСБ України не виключає та повинна бути врахована при визначення розміру моральної шкоди, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відповідні правовідносини врегульовані різними нормами матеріального права, що фактично було враховано і судом першої інстанції, оскільки суд прийшов висновку про часткову підставність позовних вимог.

Разом з цим, колегія суддів приходить висновку, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди у жодному разі не може бути належною сатисфакцією страждань, які зазнала позивачка через втрату чоловіка, що мало наслідком змінити та порушило нормальний спосіб життя.

Так, колегія суддів виходить з того, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Поряд з цим, з аналізу встановлених обставин справи та наданих сторонами доказазів не встановлено факту свідомого порушення потерпілим ОСОБА_4 Правил дорожнього руху, а також, зокрема відповідачкою не наведено будь-яких даних, які б свідчили, про умисел ОСОБА_4 щодо настання ДТП зі смертельним наслідком для себе, як і не наведено обставин непереборної сили.

Натомість, як зазначалося вище, у діях відповідачки ОСОБА_3 , як особи, яка здійснювала діяльність пов`язану з джерелом підвищеної небезпеки, відсутній склад відповідного правопорушення, при цьому, відсутність вини водія та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідачку від обов`язку відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини потерпілого.

Оскільки у даній справі не встановлено, що подія зі смертельним наслідком, яка сталася 10.11.2015 , стала наслідком умислу ОСОБА_4 чи непереборної сили, безумовним є те, що наявні усі підстави для відшкодування моральної шкоди дружині загиблого.

Зважаючи на зазначене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що моральна шкода позивачці завдана смертю її чоловіка, що спричинило та буде спричиняти їй протягом усього життя душевні страждання, зазначені обставини дійсно істотно змінили життя позивачки, тягнуть за собою зараз та потягнуть у подальшому з віком додаткові зусилля з її сторони на організацію свого життя та його матеріальне забезпечення.

Як вже зазначалося вище, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Поряд з цим, враховуючи обставини справи, особу потерпілого, обставини за яких сталося ДТП та ставлячись з максимальним розумінням до втрати, якої зазнала позивачка ОСОБА_7 , як дружина померлого, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо наявності підстав для збільшення розміру присудженої моральної шкоди з огляду на її необґрунтовано низький розмір.

Так, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, безумовним для врахування є стан алкогольного сп`яніння, у якому перебував потерпілий ОСОБА_4 , що може та повинно кваліфікуватися, як груба необережність потерпілого, яка мала наслідок нехтування правилами безпеки руху, а у подальшому наїзду на нього автомобіля.

Таким чином, надаючи оцінку та аналізуючи обставини справи з погляду можливих страждань (душевних та фізичних), які може зазнати людина у зв`язку із встратою рідної особи, при цьому враховуючи грубу особисту необережність загиблого, поведінку відповідачки ОСОБА_3 після ДТП, яка провела оплату витрат на лікування ОСОБА_4 на суму 11673,05 грн., колегія суддів приходить висновку про можливість стягнення з відповідачки на користь позивачки 50 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, що, на переконання колегії суддів, відповідатиме принципу розумності та справедливості.

Також, суд бере до уваги те, що втрата і біль, яку пережила позивачка та продовжує переживати є непоправними, оскільки близька їй та рідна людина загинула, тобто її не повернеш, відтак жодний грошовий розмір моральної шкоди не може бути належною сатисфакцією та у повній мірі покрити таку.

При цьому, будь яких обґрунтувань розміру відшкодування завданої шкоди, необхідності зменшення такої до відповідного розміру, відповідачка не наводила.

У цьому контексті не заслуговують на увагу посилання суду першої інстанції на судову практику, оскільки спірні правовідносини та ті які були предметом відповідних справ є різними, зокрема у справі № 352/342/17 особа, що здійснювала діяльність пов`язану із джерелом підвищеної небезпеки, у добровільному порядку сплати потерпілій особі відповідну суму коштів, докази про таке у даній справі, відсутні.

Крім цього, пунктом 27.4 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Обгрунтовуючи вимогу про стягнення витрат на спорудження надгробного пам`ятника у сумі 29000,00 гривень, позивачка надала копію товарного чеку ФОП ОСОБА_8 , а також Витяг з реєстру платників єдиного податку від 21.08.2020, слідуючи якому останній здійснює господарську діяльність із різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю, при цьому надмогильний пам`ячник, за який здійснено проплату позивачкою, був замолений із гарніту (а.с. 59-60).

Також товарний чек датований 02.07.2020.

Як зазначалося вище, із регламентної виплати МТСБУ на рахунок ОСОБА_6 (представника ОСОБА_2 ), саме 16536,00 грн. було спрямовано на компенсацію витрат на встановлення пам`ятника.

Згідно із ст. 1 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого; забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих; надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству (ст. 2 Закону).

Відповідно до частини першої статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

У наслідок ДТП та смерті потерпілого ОСОБА_4 , позивачка ОСОБА_2 понесла витрати на послуги пов`язані з спорудженням надгробного пам`ятника загиблому чоловіку у розмірі 29 000 грн., витрати на поховання загиблого, до таких не включені і про такі остання не заявляє.

Таким чином, враховуючи те, що часткову вартість спорудження надгробного пам`ятника у сумі 16536,00 грн. компенсовано позивачці за рахунок регламентної виплати МТСБУ, колегія суддів вважає за можливе різницю між повною вартістю такого та регламентною виплатою стягнути із відповідачки ОСОБА_3 , що становитиме 12464 грн. та свідчить про часткову підставність вимог позивачки у цій частині.

Відповідно до п. 4. ч. 1, п. 2. ч. 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить висновку, що апеляційну скаргу позивачки необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення вартості спорудження надгробного пам`ятника скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення 12464 грн. вартості спорудження надгробного пам`ятника та змінити оскаржуване рішення у частині стягнення моральної шкоди, шляхом збільшення розміру такої до 500 000,00 грн., що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги та позовних вимог загалом.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення вартості спорудження надгробного пам`ятника скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким такі вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково, а саме стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 12464 (дванадцять тисяч чотириста шістдесят чотири) гривень 00 копійок вартості спорудження надгробного пам`ятника.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 лютого 2022 року в частині стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 25000,00 гривень, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди змінити, збільшити розмір відшкодування з 25000,00 гривень до 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк