ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року м. Чернівці

справа № 725/333/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар: Скрипка С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислава Олександровича, ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2022 року (головуючий у першій інстанції Нестеренко Є.В.),-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислава Олександровича, ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 23 липня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 24-096/08-КЛ, цього ж дня з метою забезпечення виконання вказаного зобов`язання між вказаним банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 24-096/08-ДИ01, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. за №4082.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 11 червня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 23.07 2008 року № 24.096/08-КЛ в розмірі 3 307 701,92 грн., що станом на 14.12.2009 року за курсом

_____________________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/848/22

НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700 гривень.

01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренком Р.О. прийняті рішення про державну реєстрацію права власності на належне їм майно: рішення індексний номер: 32158071 від 01 листопада 2016 року «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» відповідно до якого за ТОВ «ФК «Поліс» зареєстровано право власності на нежитлове приміщення, площею: 62,50 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

28 серпня 2017 року ПАТ «ВТБ Банк» звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа, яку в подальшому було задоволено, що свідчить про те, що станом на вересень 2017 року саме первісний кредитор - ПАТ «ВТБ Банк» виконував права кредитора за кредитним договором, про що вказує фактична поведінка банку у спірних правовідносинах щодо звернення в суд про видачу дубліката виконавчого листа. Отже на час набуття ТОВ «ФК «Поліс» права власності на предмет іпотеки в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» фактичної заміни сторони за кредитним договором та передачі прав за кредитним договором не відбулося, оскільки ПАТ «ВТБ «Банк» здійснював права кредитора у спірних правовідносинах та кредитна справа перебувала у первісного кредитора.

Зазначав, що ТОВ «ФК «Поліс» звернулося до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки до моменту фактичного набуття прав за кредитним договором та до моменту заміни сторони виконавчого провадження за судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, а тому ТОВ «ФК «Поліс» не вправі був звертати стягнення на предмет іпотеки 01.11.2016 року, оскільки не володів правами за основним зобов`язанням, що свідчить про незаконність набуття права власності на предмет іпотеки 01.11.2016 року.

Вказував, що в подальшому згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на спірне майно перейшло до відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, тому є підстави для витребування майна від відповідача, оскільки якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами.

Пред`явлення вимоги про витребування майна із незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому захисту порушених прав та є ефективним способом захисту порушених прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння виключає застосування інших вимог власника.

Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Таким чином, право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Посилаючись на норми права, просив суд витребувати від ОСОБА_2 на користь позивача нежиле приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта нерухомого майна:101.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2022 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ТзОВ «Фінансова компанія «Поліс», подано апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції неправомірним, таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, та має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а висновки суду не відповідають їх фактичним обставинам, що є підставою для їх скасування.

Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2022 року скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що підстави, з яких судом першої інстанції було задоволено позов, не були підставами позовних вимог з якими позивач звертався до суду, тобто судом було задоволено з підстав, які не були предметом позову, і відповідно, не зазначались як обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і щодо яких не наводились посилання на норми права, що підлягали застосуванню та відповідні докази, якими підтверджувалась така обставина, що свідчить про порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, як на одну з підстав для задоволення позовних вимог суд першої інстанції помилково посилається на відсутність в матеріалах справи доказів направлення вимоги про усунення порушень, оскільки в матеріалах справи, а саме в додатках до позовної заяви позивачем додано копію вимоги від 25.04.2016 року, що однозначно свідчить про те, що позивач отримував цей документ, має оригінал та бере на себе відповідальність засвідчуючи його копію власним підписом. Зазначена вимога була отримана ОСОБА_3 , ОСОБА_1 13 травня 2016 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Доводи суду першої інстанції обумовлені лише приписами ст.37 Закону України «Про іпотеку», яка встановлювала необхідність визначення вартості предмету іпотеки для проведення розрахунків з іпотекодавцем, однак не містила вимог щодо надання оцінки реєстратору для проведення державної реєстрації, однак таке порушення прав позивача не є правовою підставою для скасування реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, зазначене може бути підставою для окремого позову з приводу відшкодування компенсації перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Судом першої інстанції, незважаючи на те, що предметом судового розгляду не була проведена оцінка майна, було вирішено, що оцінка майна як обов`язкова умова набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки реєстратору не надавалась, однак така існує, що спростовує висновки суду. Як встановлено постановою Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20, що матеріали справи містять звіти про оцінку предметів іпотеки нежитлових приміщень зокрема площею 62,50 м.кв., яка була проведена 01.11.2016 року, тому ТОВ «ФК «Поліс» виконано вимоги ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» та набуло право власності на предмет іпотеки за вартістю, визначеною на дату такого набуття на підставі оцінки складеної саме на дату проведення реєстрації.

Суд в оскаржуваному рішенні не дослідивши всіх обставин справи зазначає, що оцінка майна державному реєстратору не надавалась, однак таке твердження є необґрунтованим, так як приписами діючого на час реєстрації законодавства України, яким врегульовані відносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, не містять вимог щодо надання державному реєстратору звіту про оцінку предмету іпотеки під час проведення реєстрації права власності на нього на підставі договору іпотеки.

На спростування вимог позовної заяви зазначає, що постановою Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20 були зазначені обставини, які були встановлені судами попередніх інстанцій, а саме, що відповідач з листопада 2015 року набув право вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення прав вимог, оскільки 18 листопада 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» на підставі договору про відступлення права вимоги відступило право вимоги за вказаним кредитним договором на користь ТОВ «ФК «Поліс», а 01 грудня 2015 року за іпотечним договором. Новий іпотекодержатель скористався своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечними договорами, а отже такі обставини є преюдиційними, та такими, що не підлягають доказуванню в рамках розгляду цієї справи.

Посилається на те, звернення банку із заявою про видачу дублікату виконавчого листа могло бути вчинено помилково та жодним чином не свідчить про наявність у останнього прав за кредитним договором на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, адже ці права були передані банком ТОВ «ФК «Поліс» за договором про відступлення прав вимоги.

Щодо строків позовної давності то зазначає, що позивач дізнався про порушення свого права 01.11.2016 року, тому трирічний строк позовної давності сплинув 01.11.2019 року. Посилання суду першої інстанції про переривання строків позовної давності не відповідає дійсності, оскільки фактично зазначаючи про переривання строків позовної давності суд виходив з тих мотивів, що строк переривався для позову, підстави для якого обирав сам позивач відсутність оцінки, не вручення вимог, незаконність реєстрації, однак у такому випадку справа повинна бути закрита провадженням у зв`язку із тотожністю.

Просить застосувати у даній справі строк позовної давності до вимог позивача зазначених у даних вимогах та відмовити у задоволенні вимог повністю в тому числі і у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції зазначеним нормам не відповідає в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 23 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством "ВТБ БАНК" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №24-096/08-КЛ згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 365 000 доларів США, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок строком кредитування до 22 липня 2016 року.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відкритим акціонерним товариством "ВТБ Банк" та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №24-096/08-ДИ01, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., 23 липня 2008 року за №4082. За даним договором предметом іпотеки виступають нежилі приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому ВАТ "ВТБ Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №24-096/08-КЛ від 23 липня 2008 року.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців у цивільній справі №2-2240/10 від 11 червня 2010 року позов ВАТ "ВТБ Банк" задоволено, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ВАТ "ВТБ Банк" заборгованість за кредитним договором №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року в розмірі 3 307 701 (три мільйони триста сім тисяч сімсот одну) грн.. 92 коп., що станом на 14.12.2009 року за курсом НБУ складає 414 353,60 доларів США, та судовий збір в сумі 1700,00 грн.

Із змісту постанови Верховного суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20, вбачається, що 18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ, а 01.12.2015 року договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, згідно яких ТОВ «ФК «Поліс» стало новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов`язань по договорам забезпечення. Разом з правами вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» перейшли всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав в тому числі ТОВ «ФК «Поліс» набуло статусу іпотекодержателя та заставодержателя за Договорами іпотеки та застави.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2016 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень № 32158949 від 01.11.2016 року на підставі договору іпотеки від 23.07.2008 року, та договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 01.12.2015 року.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2016 року, право власності на нежиле приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано 01.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О. за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс». Номер запису про право власності 17212402.

Як вбачається із змісту постанови Верховного суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20, 19.11.2019 року ТОВ «ФК Поліс» за договорами купівлі продажу відчужило спірне майно на користь ОСОБА_2 . Таким чином ОСОБА_2 став новим власником іпотечного майна: нежилих приміщень, загальною площею 62,5 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, ОСОБА_1 просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлові приміщення, загальною площею 62,5 кв. м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Єдиною підставою позовних вимог було визначено відсутність у ТОВ «ФК «Поліс» прав кредитора станом на час звернення стягнення на предмет іпотеки (01.11.2016 року) та станом на 2017 рік, у зв`язку із тим, що первісний кредитор ПАТ «ВТБ Банк» 28.08.2017 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці із заявою про видачу дублікату виконавчого листа.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази направлення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення кредитного зобов`язання та про попередження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Реєстратору, під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки не надався висновок про оцінку вартості предмета іпотеки на момент реєстрації права власності на нього, а також, що державна реєстрація права власності на спірне майно проведена з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх таким що не відповідають обставинам справи, постановлені з порушенням норм права, враховуючи таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 757/32778/19 (провадження № 61-7598св21) вказано, що «учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог(частина перша, друга статті 264 ЦПК України)».

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави, з яких судом першої інстанції було задоволено позов, не були підставами позовних вимог з якими звертався ОСОБА_1 до суду, оскільки в позовній заяві взагалі на зазначені судом підстави він не посилався, та жодним чином такі обставини не обґрунтовував і не доводив.

Тобто, судом першої інстанції було задоволено позов з мотивів, які не були підставами позовних вимог і, відповідно, не зазначались, як обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і щодо яких не наводились посилання на норми права, які підлягали застосуванню та відповідні докази, якими підтверджувалась така обставина.

Верховним судом в рішенні від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16 ц наголошено, що «суд не вправі самостійно змінювати підстави позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача».

Разом з тим, судом першої інстанції не надано жодної оцінки заявленим підставам позову, що були викладені в позовній заяві в обґрунтування позиції позивача, та аргументам, що викладені у відзивах відповідачів щодо спростування таких вимог, окрім аргументу щодо позовної давності.

Отже, суд першої інстанції ухвалив судове рішення із порушенням вимог статей 13, 49, 263, 265 ЦПК України, самостійно змінив підстави пред 'явленого позивачем позову і, обґрунтувавши рішення обставинами, з яких позивач не виходив, застосував до спірних правовідносин положення статей на, які позивач взагалі не посилався, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Щодо заявлених вимог ОСОБА_1 колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення пава вимоги).

Вказана норма статті визначає укладення договору про відступлення права вимоги єдиною підставою для заміни кредитора у зобов`язанні. При цьому, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредитору і відбувається на підставі укладеного між ними правочину.

18 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ.

Відповідно до умов п.2.1. договору відступлення права вимоги ПАТ «ВТБ Банк» передає (відступає) на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» свої права вимоги до боржників, а ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуває права вимоги замість ПАТ «ВТБ Банк» за кредитними договорами та договорами забезпечення до них на умовах такого договору.

Відповідно до п.3.1.3 договору про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному реєстрі прав вимоги, а також їх зобов`язань по договорам забезпечення. З правом вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

27 листопада 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено додаткову угоду №1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18.11.2015 року, якою визначено розмір заборгованостей боржників, права вимоги до яких відступаються за цією додатковою угодою згідно реєстрів прав вимоги від 27.11.2015 року, які містяться в додатку 1 до даної додаткової угоди.

В додатку 1 до додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18.11.2015 року міститься реєстр прав вимоги №1/3, відповідно до якого одним із боржників, право вимоги до яких було відступлено, є ОСОБА_1 , кредитний договір №24.096/08-КЛ від 23.07.2008 року.

01 грудня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. за №2226, згідно умов якого первісний кредитор передає а новий кредитор одержує в повному обсязі належні первісному кредитору права іпотекодержателя та заставодержателя в зобов`язаннях. Новий кредитор набуває статусу іпотекодержателя та заставодержателя за договорами іпотеки та застави.

Згідно із додатком №1 до договору про відступлення прав вимоги за іпотеками, первісний кредитор передав, а новий прийняв іпотечний договір №24-096/08-ДИ01 від 23.07.2008 року, посвідчений нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О., за реєстровим №4082.

Вищенаведеними обставинами спростовуються обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , що ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на момент звернення стягнення на предмет іпотеки фактично не володіла правами за кредитним договором, оскільки всі права та обов`язки кредитора за кредитним договором а договором іпотеки перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» з 27.11.2015 року.

Разом із тим, безпідставними є посилання позивача на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» 01.11.2016 року, звернулася до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки до моменту заміни сторони виконавчого провадження за судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості, тому не мав права на таке звернення, враховуючи наступне.

Відповідно ч.5 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент відступлення прав вимоги) у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Стаття 378 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент відступлення прав вимоги) зазначає, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця, приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником. Аналогічні положення з приводу заміни сторони у виконавчому провадженні також наявні в статті 442 ЦПК України, яка є чинною на даний час.

В постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2020 рок у справі №607/16147/19 зазначено, що за змістом статті 512 ЦК України, статті 442 ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Виходячи із цих норм, зокрема пунктів 1 і 2 ч.1 ст.512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що аналіз вищевказаних норм, дає підстави вважати, що закон встановлює право, а не обов`язок нового кредитора у зобов`язанні звертатися із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, а тому законодавство не визначає правонаступництво у виконавчому провадженні як визначальну умову правонаступництва за договором.

Окрім того, здійснення правонаступництва у процесуальних правовідносинах можливе лише після заміни сторони у матеріальних відносинах, а не навпаки, як зазначено позивачем, адже процесуальне правонаступництво в судовій справі є похідним від матеріального правонаступництва, яке є первинною підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 року у справі №910/10122/19.

Таким чином підставними та обґрунтованим є посилання в апеляційній скарзі, що ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» в належний та передбачений п.1.ч.1ст.512 ЦК України спосіб отримало право вимоги за кредитним договором і на момент звернення стягнення на предмет іпотеки було кредитором боржника ОСОБА_1 за його основним зобов`язанням та за зобов`язанням, що забезпечують його виконання.

Саме лише звернення ПАТ «ВТБ Банк» до суду у серпні 2017 року із заявою про видачу дубліката виконавчого листа не може свідчити про наявність у банку прав за кредитним договором на момент звернення стягнення на предмет іпотеки, адже ці права, як підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, були передані банком ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» за договором про відступлення прав вимоги від 18.11.2015 року.

Крім того, як вбачається із постанови Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №725/2195/20, судом касаційної інстанції встановлено, що18 листопада 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» на підставі договору про відступлення права вимоги відступило право вимоги за кредитним договором №24-096/08-КЛ на користь ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», а 01 грудня 2015 року за іпотечним договором. Новий іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» скористалася своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки за обома іпотечними договорами на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який сформований в якості застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечних договорах.

Отже, у постанові Верховного Суду були зазначені обставини, які були встановлені судами попередніх інстанцій, а саме, що апелянт з листопада 2015 року набув прав вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення прав вимог, а отже такі обставини є преюдиційними, та такими, що не підлягають доказуванню в рамках цієї судової справи.

Наявність вищевикладених обставин не дає підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна, оскільки такі є безпідставними та належним чином не обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строків позовної давності то колегія суддів зазначає, що позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог, а оскільки апеляційний суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування майна є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, відсутні підстави для вирішення цього питання, тому відповідно такі доводи апеляційної скарги колегія судів до уваги не приймає.

За таких обставин, колегія суддів дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог слід вирішити питання розподілу судових витрат понесених відповідачами у суді першої та апеляційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 просив витребувати майно із незаконного володіння ОСОБА_2 .

Захищаючи свої права ОСОБА_2 звернувся за правничою допомогою до адвоката Хованець А.І., який до закінчення розгляду справи надав суду розрахунок суми витрат, які відповідач ОСОБА_2 поніс у зв`язку із розглядом даної справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Суд також враховує положення частини шостої статті 137 ЦПК України, за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, разом із відзивом на позовну заяву, а в подальшому і в судовому засіданні, ОСОБА_2 на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції надано Договір № 5 про надання правничої допомоги від 22.02.2022 року, ордер про надання правничої допомоги, розрахунок суми судових витрат, рахунок № INV 000112 від 20.09.2022 року, акт виконаних робіт та квитанцію про сплату витрат на правничу допомогу (т.2 а.с. 71-77).

Жодних клопотань чи заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до суду першої та апеляційної інстанції не надходило.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до акту виконаних робіт Адвокатським об`єднанням за договором № 5 від 22.02.2022 року станом на 20.09.2022 року було виконано такий обсяг робіт: консультація щодо позовної заяви затрачено часу у кількості 1 год.; підготовка заяви про видачу копії ухвали суду про забезпечення позову затрачено часу у кількості 0,25 год.; подача заяви та отримання копії ухвали суду затрачено часу у кількості 0,25 год.; вивчення матеріалів справи та визначення правової позиції затрачено часу у кількості 1 год.; підготовка відзиву на позовну заяву затрачено часу у кількості 2 год.; участь у судових засіданнях затрачено часу у кількості 3,18 год.

Дослідивши додані докази про понесені витрати на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п.4.3. до договору № 5 від 22.02.2022 року вартість однієї години роботи адвоката на надання послуг становить 2600 гривень.

У розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом даної справи станом на 20.09.2022 року у межах наданої адвокатом правничої допомоги в загальному 7 годин 40 хвилин, що становить 19968 гривень, вказано детальний опис робіт та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог витрати та правничу допомогу надані відповідачу ОСОБА_6 в суді першої інстанції, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати понесені апелянтом по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги, тому з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 10950 гривень 69 копійок.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 вересня 2022 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислава Олександровича, ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 10950 гривень 69 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в сумі 19968 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 01 грудня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак