ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8249/22Головуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/817/960/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Костів О. З., Шевчук Г. М.,

за участі секретаря Дідух М.А.

та сторін представника ОСОБА_1 адвоката Козак Н.В., представника міської ради Гулкевич С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/8249/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року, ухваленого суддею Сташків Н.М., повний текст рішення суду складено 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

в липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Тернопільської міської ради про визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю на гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 48,1 кв м та складається з двох приміщень: площами 16,5 кв м та 31,6 кв м.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилається на те, що він, на підставі договору дарування від 02 січня 2021 року, є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій проживає на даний час. На прибудинковій території даного будинку знаходиться гараж, який пустував, тому він з 2005 року почав ним користуватись, зокрема, зробив ремонт, зберігає у ньому свій автомобіль та інше майно, що на його думку, свідчить про добросовісне, відкрите і безперервне користування зазначеним гаражем, на який жодна інша особа не має права власності.

З метою оформлення права власності на зазначений гараж звертався до відповідача з заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0056 га для обслуговування спірного гаража, однак, отримав відмову із-за відсутності документу, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розміщений на даній земельній ділянці.

Із рішення Арбітражного суду Тернопільської області від 22 липня 1998 року вбачається, що за Тернопільською обласною дирекцією Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» було оформлено право власності на сусідні гаражі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, у відповідь на адвокатський запит, страхова компанія повідомила про відсутність на балансі компанії цього майна та документації, позаяк дана документація не збереглась. Оскільки два сусідні гаражі зблоковані із тим, який є предметом спору у даній справі, позивач звернувся до приватного підприємства «Волкас», з метою їх обстеження та надання висновку про можливість їх будівництва одним забудовником і приналежності одному власнику. Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних меж об`єкта встановлено, що стосовно гаража «І», що складається із 2-ох гаражів і є предметом спору, та гаражів для приватного автотранспорту, що знаходяться у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , встановлено ряд ознак, за якими можна зробити висновок, що будівництво вказаних зблокованих гаражів виконано одночасно.

03 серпня 2022 року від позивача надійшла заява про зміну (уточнення) предмету позову, у якій, посилаючись на те, що адресний номер гаражному приміщенню не присвоювався, позивач просив визнати за ним право власності на майно за набувальною давністю на гараж № НОМЕР_1 , який знаходиться у дворі його будинку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на гараж АДРЕСА_1 (у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) площею 48,1 кв м, який складається із приміщення 1 площею 16,5 кв м та приміщення ІІ площею 31,6 кв м - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що на прибудинковій території будинку за адресою АДРЕСА_1 знаходиться гараж, яким він користується давно, фактично близько 20 років. Річ є безхазяйною, але законною, оскільки попередній власник Тернопільська обласна дирекція Національної страхової компанії Оранта на гаражі за вказаною адресою оформила власність.

З метою оформлення права власності на вказаний гараж, 21.04.2021 року він звернувся в Тернопільську міську раду із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0056 га для обслуговування індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 , однак йому було відмовлено, оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розміщений на земельній ділянці.

З документів, наданих сусідами-власниками двох гаражів гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 стало відомо, що вони придбали свої гаражні приміщення за договорами купівлі-продажу, які долучені до справи. Спірні приміщення і два сусідні гаражі є фактично однією будівлею з 4 суміжними приміщеннями, як це наглядно вбачається з експертного звіту.

Рішенням Арбітражного суду Тернопільської області від 22.07.1998 року у справі № 1783/5 суд визнав право власності за обласною дирекцією Національної страхової компанії Оранта, встановивши при цьому, що страхова компанія у дворі будинковолодіння за адресою АДРЕСА_3 , за кошти компанії власними силами побудувала гаражі та ввела їх у експлуатацію. Однак, кошторисної документації про будівництво даних гаражів, актів прийняття їх в експлуатацію з 1948 року не збереглося. Немає в архівних документах і рішення про надання земельної ділянки під будівництво гаражів.

Факт користування спірним приміщенням тривалий час суд поставив під сумнів, але надати стороні позивача можливість за заявленим клопотанням в судовому засіданні підтвердження часу користування за довідкою ДП Авторитет плюс ПП Східний масив за якою доведено, що позивач фактично користується спірним гаражним приміщенням не надав.

Тернопільська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що апелянт помилково вважає належними доказами у справі: рішення Арбітражного суду Тернопільської області № 1783/5, договір купівлі-продажу гаража від 10.09.2001 (за адресою АДРЕСА_3 , площею 15,1 кв м), договір купівлі-продажу гаража від 24.09.2002 року та Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта від 20.05.2022 року (виготовленого ПП ВолКас), в якому відсутні докази законності будівництва гаража № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 48,1 кв м. Натомість експерт робить висновок про імовірність часу будівництва зблокованих гаражів без посилання на відповідні дозвільні документи, що не доводить законності будівництва цих гаражів.

Ці докази та відсутність аналогічних доказів щодо гаража, який є предметом позову, не вказує на законність його будівництва, а дає підстави вважати самочинно збудованим. Підтвердженням зазначеного є також заява ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про виділення земельної ділянки для будівництва гаража за адресою АДРЕСА_1 та розрахунок потреби площі для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач уже звертався до суду з аналогічною позовною вимогою (справа № 607/23842/21). Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 21.06.2022 року у справі № 607/23842/21 позов ОСОБА_1 . До Тернопільської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю залишено без розгляду. В матеріалах цієї справи міститься лист ТзОВ Міське бюро технічної інвентаризації від 24.11.2021 № 1570/07-2 - право власності на гараж за адресою АДРЕСА_1 не зареєстроване.

Апелянтом до апеляційної скарги долучено довідку ДП Авторитет плюс ПП Східний масив № 07-10-22-1 від 07.10.2022 року, однак не вказано причин неможливості подати цей доказ до суду першої інстанції разом з позовною заявою відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України. Враховуючи зазначене, Тернопільська міська рада просить не приймати зазначений доказ до розгляду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Козак Н.В. апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених в ній.

Представник міської ради Гулкевич С.Б. апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнала , вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено наявність обставин, які свідчать про набуття права власності за набувальною давністю, визначених статтею 344 ЦК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №290722431 від 16 грудня 2021 року, а.с.11).

Спірний гараж, який знаходиться по АДРЕСА_3 , складається з приміщення І - площею 16,5 кв м та приміщення ІІ - площею 31,6 кв м, вартістю 35432 гривні ( технічний паспорт на гараж, виготовлений ФОП ОСОБА_4 на замовлення ОСОБА_1 , довідка, а.с.12-16).

У довідці № 17-02-21-2 від 17 лютого 2021 року, виданій Дочірнім підприємством «Авторитет плюс» приватного підприємства «Східний масив», зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 і в його користуванні перебуває два гаражі на прибудинковій території (а.с.17).

Як зазначено у розрахунку потреби площі земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, за адресою: АДРЕСА_3 (виготовленої по замовленню позивача) необхідна площа земельної ділянки під фактично збудований гараж становить 0,0056 га (а.с.18-21).

Із копії відповіді Тернопільської міської ради (дата і номер відповіді не прочитується) вбачається, що за наслідками звернення ОСОБА_1 стосовно надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею до 0,0056 га для будівництва індивідуального гаража за адресою АДРЕСА_1 , підготовлено проект рішення міської ради «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_1 » та подано відповідні погодження та розгляд сесії міської ради у встановленому законодавством порядку. В результаті опрацювання долучених до проекту графічних матеріалів і документів управлінням містобудування, архітектури та кадастру згаданий проект рішення не погоджено, оскільки відсутній документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розміщений на земельній ділянці. Станом на даний час немає правових підстав для надання адміністративної послуги, зазначеної у клопотанні 9а.с.22).

Рішенням Арбітражного суду Тернопільської області від 22 липня 1998 року (справа №1783/5) позов Тернопільської обласної дирекції Національної акціонерної страхової компанії «Оранта», м. Тернопіль, до Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, м. Тернопіль, задоволено. Визнано право власності на два гаражі, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 за обласною дирекцією Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» (а.с.23).

Із відповіді Тернопільської обласної дирекції ГО ПАТ НАСК «Оранта» №112 від 18 травня 2022 року, повідомлено про відсутність на балансі компанії нерухомого майна за вказаною адресою. Будь-які документи щодо цього майна у компанії не збереглися (а.с.24).

10 вересня 2021 року Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» продала ОСОБА_5 гараж вартістю 3405 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , який належав покупцю на підставі рішення Арбітражного суду Тернопільської області від 22 липня 1998 року (справа № 1783/5) та зареєстрований Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 05 серпня 1998 року, за реєстром № 562. (а.с.25).

14 вересня 2022 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 належний йому цегляний гараж, площею 15,1 кв м, що знаходиться по АДРЕСА_3 ( а.с.26) .

У звіті про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта будівлі гаражних приміщень на 4 гаражі по АДРЕСА_4 , виготовленим Приватним підприємством «ВолКас», зазначено, що за сукупністю ознак, з достатнім ступенем імовірності, можливо зробити висновок, що будівництво вказаних зблокованих гаражів, а саме гаража, що складається із 2-х гаражів і є предметом спору та гаражів для приватного автотранспорту, що знаходяться у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 виконано одночасно (а.с.27-36).

Відповідно до висновку ТОВ «Захід-Експерт» про вартість майна станом на 06 липня 2022 року гараж за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 48,1 кв м становить 350000 гривень (а.с.42).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

ВП ВС наголосила, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Також ВП ВС зазначила, що давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вимог ст. 344 ЦК України підтримана й у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові у справі № 607/21758/19 від 22 лютого 2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У довідці, виданій директором ДП «Авторитет плюс» зазначено, що ОСОБА_1 є власником 3/4 частини квартири АДРЕСА_2 і в його користуванні перебуває два гаражі на прибудинковий території.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що довідка, видана директором ДП «Авторитет плюс» не містить даних про те, протягом якого періоду ОСОБА_1 користується цими гаражами, але вказано саме про користування гаражами, однак не зазначено про підстави виникнення такого користування. При тому, що в самій позовній заяві ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на один гараж за номером АДРЕСА_5 , а не на два, якими він користується (вказано в довідці).

Як зазначено Верховним Судом у вищевказаній постанові, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, не може бути підставою добросовісного заволодіння майном.

Ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді заявником не доведено і не підтверджено жодним доказом факту добросовісності заволодіння гаражем з 2005 року. Крім того заявником не доведено, що ОСОБА_1 як володілець майна був упевнений у тому, що на це майно не претендували інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Не заслуговує на увагу посилання апелянта про те, що спірні гаражі мають такий правовий режим, що можуть стати предметом набуття за набувальною давністю.

Доводи апелянта про те, що спірні гаражі прийняті в експлуатацію підтверджена рішенням арбітражного суду Тернопільської області від 22.07.1998 року та звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об`єкта будівлі гаражних приміщень на 4 гаражі по АДРЕСА_4 є необґрунтованими, оскільки предметом спору у справі, за наслідками якого ухвалено рішення арбітражного суду були 2 гаражі за адресою АДРЕСА_3 . Саме щодо них у цьому рішенні зазначено, що не збереглися акти прийняття їх у експлуатацію, проте на підставі сукупності інших доказів суд визнав право власності на них за обласною дирекцією Національної страхової компанії «Оранта», які вона в подальшому відчужила ОСОБА_5 , а той, у свою чергу, - ОСОБА_2 . У звіті про проведення технічного обстеження зазначено лише про достатній ступінь імовірності одночасного будівництва зблокованих гаражів, які є предметом спору, з гаражем для приватного автотранспорту, що знаходиться у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Наведені обставини не доводять факту прийняття спірних гаражів у експлуатацію.

Крім того, нерухоме майно може стати предметом набуття права власності за набувальною давністю тоді, коли воно є як об`єкт цивільних прав. Якщо будівля чи споруда не є об`єктом нерухомості прийнятим в експлуатацію, право власності на який не зареєстровано у законному порядку, то набути право власності за давністю володіння неможливо, оскільки таке майно має ознаки самочинного будівництва, яке вирішуються в іншому порядку.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах ним понесених у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: О.З. Костів

Г.М. Шевчук