Номер провадження: 22-ц/813/5937/22
Справа № 521/8184/20
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: адвоката відповідача Добровільного пожежного товариства України

Єршової О.І.,

переглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Судакова Валерія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Добровільного пожежного товариства України, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, третя особа: Одеське спеціалізоване підприємство «Пожежна техніка», -

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Добровільного пожежного товариства України, виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, третя особа: Одеське спеціалізоване підприємство «Пожежна техніка».

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в листопаді 2019 року йому стало відомо про невизнання його права власності на об`єкт нерухомості нежитлові приміщення загальною площею 375,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 з боку Добровільного пожежного товариства.

31 травня 2021 року позивач подав уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі від 06 червня 2008 року, яке видане Добровільному пожежному товариству України виконавчим комітетом Одеської міської ради Серія: САВ №823025, та посвідчує право власності на об`єкт, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 3 626,6 кв.м, в частині включення до нього нежитлових будівель: літ. б, Б2, БЗ, Б4 загальною площею 375,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та припинити речові права Добровільного пожежного товариства України на нежитлові будівлі літ. б, Б2, БЗ, загальною площею 375,10 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явився, з`явився його представник, який в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача Добровільного пожежного товариства України в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав у встановлений судом строк відзив, в якому просив у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Представник відповідача виконавчого комітету Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву, відповідно до якої позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити, справу розглянути за його відсутності.

Представник третьої особи в судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позовної заяви відмовити.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Судаков В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторона позивача по справі сповіщена належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Тобто, дана норма права закріплює презумпцію правомірності набуття права власності, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору від 25 грудня 2009 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 375,1 кв.м (а.с. 7-8 т. 1).

В свою чергу ОСОБА_2 придбав вказані нежитлові приміщення у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 09 грудня 2009 року.

Право власності на вказані нежитлові приміщення у ОСОБА_3 виникло на підставі рішення господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року у справі №3/184-08-3741 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про зобов`язання виконати умови договору та за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про визнання права власності, яким зустрічну позовну заяву було задоволено та визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 375,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 879,20 кв.м.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року по справі №3/184-08-3741 за апеляційною скаргою Добровільного пожежного товариства України та Одеського спеціалізованого підприємства «Пожежна техніка» Добровільного пожежного товариства України на рішення господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року скасовано рішення господарського суду Одеської області від 17 вересня 2008 року в частині задоволення зустрічного позову, відмовлено у задоволенні зустрічного позову ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлові приміщення загальною площею 375,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 1 879,20 кв. м.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому обставини встановлені постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року не мають повторно доказуватися.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Суд зазначає, що при вибутті майна поза волею власника право власності не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, рішення суду, на підставі якого була здійснена первинна реєстрація права власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 375,1 кв.м було скасовано, а тому у позивача ОСОБА_1 не виникли майнові права стосовно вищезазначених нежитлових приміщень, оскільки такі права не виникли у первісного відчужувача - ОСОБА_3 ..

В постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі №917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі №925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі №904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі №442/2771/17 (провадження №61-38011св18), від 09 березня 2021 року у справі №756/4120/16-ц (провадження №61-7721св20) вказано, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво.

Добровільне пожежне товариство України набуло право власності на вказані об`єкти нерухомості на підставі свідоцтва, яке було видано на підставі Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05.05.1966 №305. Вказане рішення є дійсним.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, правові підстави для часткового визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлові будівлі від 06 червня 2008 року, яке видане Добровільному пожежному товариству України виконавчим комітетом Одеської міської ради Серія: САВ №823025.

Усі доводи апеляційної скарги адвоката Судакова В.В. в інтересах ОСОБА_1 ґрунтуються на висновку будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №643 від 14.05.2021 складеного судовим експертом Голєвим О.А., складеним на замовлення позивача.

Так, згідно із преамбулою Закону України «Про судову експертизу» цей Закон визначає правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя України незалежною, кваліфікованою і об`єктивною експертизою, орієнтованою на максимальне використання досягнень науки і техніки.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про судову експертизу», судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно із ч. 6 ст. 13 ЗУ «Про судову експертизу», незалежно від виду судочинства судовий експерт має право проводити на договірних засадах експертні дослідження з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб, з урахуванням обмежень, передбачених законом.

Аналізуючи норми цивільного процесуального законодавства в сукупності з нормами законодавства про судову експертизу, встановлено, що ст. ст. 102, 106 ЦПК України регулюють питання проведення експертизи на замовлення учасника справи.

Однак, судова колегія критично ставиться до наданого висновку, оскільки він суттєво суперечить висновкам експертизи №21/20 від 27.03.2020, яка була проведена в рамках господарської справи №3/184-08-3741 за позовом ФОП ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про зобов`язання виконати умови договору та за зустрічним позовом ФОП ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 про визнання права власності та яка була покладено в основу постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 04 червня 2020 року, яка є чинною.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що відсутні підстави для задоволення позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи по суті.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Судакова Валерія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 22 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік