КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9587/2022
Справа 376/2271/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Віговського С.І. в м. Сквира у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати за ним право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та на житловий будинок по АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , після його смерті відкрилася спадщина у вигляді зазначеного нерухомого майна. При зверненні до нотаріуса для отримання консультації з приводу оформлення спадщини після смерті батька нотаріус усно відмовила у вчиненні нотаріальних дій, оскільки батько належним чином не оформив спадщину після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім нього, є спадкоємець ОСОБА_4 , яка на спадкове майно не претендує і заяву до нотаріуса про прийняття спадщини не подавала.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та на житловий будинок по АДРЕСА_2 , які належали на праві власності його батьку ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 яка не брала участі в справі, в особі представника ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи, що оскаржуване рішення безпосередньо впливає на її законні права та інтереси, оскільки вона проживає в будинку за адресою АДРЕСА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що позивач просив визнати за ним право власності на два різних будинки, однак ним не доведено, що вартість нерухомого майна у м. Сквира перевищує вартість нерухомого майна у м. Київ, а отже що спір мав розглядатися Сквирським районним судом Київської області відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України. Суд не вжив належних заходів щодо встановлення вартості майна для визначення підсудності справи та, на думку заявника, розглянув справу з порушенням правил виключної підсудності.

Вказувала, що позивачем було надано докази, які жодним чином не доводять належність спірного майна спадкодавцю ОСОБА_5 , як і докази неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 . В якості відповідача у справі залучено ОСОБА_4 , однак не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_5 чи має будь-яке відношення до вимог ОСОБА_3 . При цьому суд не встановив, яка особа має бути належним відповідачем в справі за даним позовом.

Вважала, що позов є штучним і ще в 2018 році справа за аналогічним позовом ОСОБА_3 розглядалася Подільським районним судом м. Києва, в межах якої ОСОБА_3 вказував, що його батько ОСОБА_5 проживав в будинку АДРЕСА_2 , проте при зверненні з позовом до Сквирського районного суду він вже вказує, що батько проживав в будинку АДРЕСА_2 , якого не існує, і даний позов викликаний не бажанням ОСОБА_3 захистити свої права, а виключно бажанням незаконно заволодіти майном, яким користується ОСОБА_1 , і ним порушені норми законодавства щодо добросовісності та заборони зловживання процесуальними правами.

Зазначала, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року було встановлено, що ОСОБА_3 не має права на спадщину після смерті ОСОБА_5 ,. і даний факт вважала преюдиційним. Також вважала, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що за ним повинно бути визнано право власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на те, що предметом спору є будинок АДРЕСА_2 , і ОСОБА_1 не подано суду жодного доказу на підтвердження її права власності чи її померлих батьків на спірний будинок або ж користування ним.

Зазначав, що приблизно в 1938 році спірний будинок було збудовано, в подальшому будинок перероблювався. Його батько ОСОБА_5 проживав в даному будинку все життя, як і позивач - до розлучення батьків. Сестра ОСОБА_5 . ОСОБА_1 проживала в спірному будинку до 1974 року, вийшла заміж і переїхала на інше постійне місце проживання, з даного часу будинком не опікується. На час смерті батька ОСОБА_3 був неповнолітнім, його мати, не подбавши про нього, не подала заяву про прийняття спадщини в його інтересах після померлого батька позивача і він був позбавлений можливості реалізувати своє право на спадщину. Перед смертю ОСОБА_5 проживав однією сім?єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , саме тому остання визначена відповідачем у справі, інших спадкоємців першої черги за законом померлий не мав. Нотаріус не відкривала спадкову справу через пропуск строків прийняття спадщини, тому позивач звернувся за допомогою до адвоката, який допоміг скласти позов.

Вважав, що предмет спору між позивачем та ОСОБА_1 відсутній, оскільки вона не є спадкоємцем його батька відповідно до вимог ЦК УРСР, не є і ніколи не була власником спірного будинку. На початку грудня 2017 року позивач дізнався, що тітка ОСОБА_1 нібито отримала у спадщину будинок внаслідок відмови від спадщини його батька. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року в справі № 758/2600/18 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно залишено без задоволення, суд встановив, що реалізація права позивача на прийняття будинку у спадщину є неможливою, оскільки будинок не був зареєстрований відповідно до вимог закону. Згідно висновків суду, спірний будинок не був у приватній власності на час смерті батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , разом з тим суд так і не встановив статус будинку.

На відміну від позову, який розглядав Подільський районний суд, в даному позові ОСОБА_3 стверджує, що спірний будинок був власністю померлого батька, який перебудовував його, добудував приміщення, але не встиг оформити право власності через передчасну смерть. ОСОБА_1 , залишивши будинок в 1974 році, більше ніколи не проявляла інтересу до нього, таким чином, позивач стверджує, що саме його батько закінчував реконструкцію та добудову будинку і мав всі права на введення його в експлуатацію, але не встиг в зв`язку зі смертю, і будинок був добудований ОСОБА_3 , де зараз проживає його сім`я з двома неповнолітніми дітьми. Жодне право ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням не порушено, а отже його скасування не призведе до відновлення її прав чи законних інтересів, проте суттєво завдасть шкоди позивачу.

Наголошував, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, обґрунтовуючи своє право на будинок, який вже самостійно відбудовує позивач, посилається на спадкову справу після смерті спадкодавця ОСОБА_9 - матері її та батька позивача, внаслідок сфальсифікованої відмови ОСОБА_5 від спадщини вона отримала у спадщину автомобіль, іншого спадкового майна не встановлено. В зв`язку з даною фальсифікацією за заявою ОСОБА_5 ведеться досудове розслідування.

Зазначав, що довідка ОСОБА_1 від 25 квітня 2018 року про реєстрацію місця проживання з 2017 року є недостовірною, оскільки станом на 10 березня 2020 року будинок АДРЕСА_2 не було зареєстровано на праві приватної власності, а з відповіді Подільської райдержадміністрації від 25 лютого 2020 року підтверджено, що реєстрація місця проживання ОСОБА_1 в даному будинку не проводилась,довідка про реєстрацію місця проживання особи не видавалась. Відтак, твердження заявника в апеляційній скарзі, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та інтереси, є безпідставними.

Вважав, що оскільки предметом даного спору є житлове приміщення 1938 року забудови, яким вільно і відкрито багато років користується позивач, його право на власність та житло підлягає судовому захисту.

Вирішуючи питання щодо наявності права у ОСОБА_1 , яка не брала участі в справі, на апеляційне оскарження даного судового рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до суду з даним позовом, в якому ОСОБА_3 просив визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 , він подав такі докази на підтвердження обставин належності даного будинку своєму батькові ОСОБА_5 : копію плану поверхів будівлі літ. «а» по АДРЕСА_3 з приміткою «будинок не здано в експлуатацію» (а. с. 24), копію викопіювання з будівельного кварталу № 1231 на присадибний будинок АДРЕСА_2 , користувач ОСОБА_10 (а. с. 25); копію експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літ. «а» по АДРЕСА_2 (а. с. 26); копію чергового кадастрового плану з графічним розташуванням земельних ділянок АДРЕСА_8 (а. с. 27), копію оціночного акту на будівлі, службові прибудови і внутрішньо дворові споруди за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 28).

Апеляційний суд враховує, що згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Отже, закон пов`язує місце проживання фізичної особи із фактом реєстрації у такому житлі.

Доводячи наявність у ОСОБА_1 прав користування спірним будинком та проживання в ньому, а відповідно і вирішенням судом питання про її права, свободи та інтереси, ОСОБА_1 надала копію довідки про реєстрацію місця проживання особи за адресою АДРЕСА_2 , виданої відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Подільської районної державної адміністрації, а також копію паспорту з відміткою Управління внутрішніх справ Подільського району про реєстрацію місця проживання за адресою АДРЕСА_2 з 15 квітня 1993 року.

Заперечуючи наявність у ОСОБА_1 реєстрації за вказаною адресою, позивач ОСОБА_3 надав копію листа Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2020 року № 106-1454 на ім?я слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві, що з 04 квітня 2016 року відділом з питань реєстрація місця проживання/перебування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, реєстрація місця проживання ОСОБА_1 не проводилась, довідка про реєстрацію місця проживання особи не видавалась.

Також позивачем надано копію листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10 березня 2020 року на ім?я Подільського УП ГУНП у м. Києві, що згідно з даними реєстрових книг за адресою в АДРЕСА_2 майно не зареєстровано.

Разом із тим, вказані документи не спростовують самі по собі факту реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 з 15 квітня 1993 року, про що здійснено відмітку в її паспортному документі, а наявність чи відсутність передбачених законом підстав для такої реєстрації не є предметом даного позову, не входить до предмету доказування і не може перевірятися апеляційним судом.

Крім того, зі змісту рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року в справі № 758/2600/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно вбачається, що предметом позову в цій справі було визнання права власності на будинок АДРЕСА_2 .

Відтак, право ОСОБА_1 на апеляційне оскарження рішення вважається доведеним і підлягає захисту.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, на а. с. 8 знаходиться копія свідоцтва про смерть ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На а. с. 9 знаходиться копія свідоцтва про смерть батька позивача ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На а. с. 10 - 11 знаходиться копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження щодо ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_11 та ОСОБА_5 .

На а. с. 15 знаходиться архівна довідка Центрального державного історичного архіву України, м. Київ від 16 травня 2018 року, якою повідомлено, що у метричній книзі Петропавлівської церкви на Куренівці, м. Київ за 1906 рік виявлено запис про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На а. с. 24 знаходиться копія плану поверхів будівлі літ. «а» по АДРЕСА_3 з приміткою «будинок не здано в експлуатацію.

На а. с. 25 знаходиться копія викопіювання з будівельного кварталу № 1231 на присадибний будинок АДРЕСА_2 , користувач (мовою документу) ОСОБА_12 .

На а. с. 26 знаходиться копія експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літ. «а» по АДРЕСА_2 .

На а. с. 27 знаходиться копія чергового кадастрового плану з графічним розташуванням земельних ділянок АДРЕСА_8 .

На а. с. 28 копія оціночного акту на будівлі, службові прибудови і внутрішньодворові споруди за адресою АДРЕСА_2 .

На а. с. 29 - 31 знаходиться копія технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 без зазначення власника.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 додано новий доказ, а саме копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року в справі № 758/2600/18.

До відзиву на апеляційну скаргу позивачем також надано нові докази, а саме викопіювання зі спадкової справи № 425 до майна ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , копії матеріалів кримінального провадження № 0001309 за заявою ОСОБА_3 щодо привласнення належного йому майна шляхом обману та зловживання довірою (ст. 190 ч. 3 КК України), копію свідоцтва про шлюб та народження дітей, копію медичної документації щодо ОСОБА_5 , роздруковані фотознімки будинку з табличкою « АДРЕСА_9 » та внутрішніх приміщень будинку.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року ухвалене у відсутності ОСОБА_1 , яка не була залучена до участі в справі, отже не могла подати вказані докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, відтак вони приймаються апеляційним судом.

Нові докази ОСОБА_3 надані на спростування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а тому з урахуванням принципу змагальності сторін та їх рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, що передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав, а також приймаючи до уваги, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд приймає нові докази, надані позивачем, та надає їм оцінку.

Зі змісту рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року в справі № 758/2600/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно вбачається, що предметом позову в цій справі було визнання права власності на будинок АДРЕСА_2 .

Судом в справі № 758/2600/18 встановлено, що батько позивача відмовився від належної йому частки, як спадкоємець першої черги за законом, а відтак, права позивача на той час як неповнолітнього порушені не були, отже відповідач є єдиним спадкоємцем першої черги на спадщину, в тому числі будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 . Крім того будинок, розташований за адресою АДРЕСА_2 за спадкодавцем ОСОБА_9 зареєстрований не був.

Зі змісту матеріалів спадкової справи № 425 до майна ОСОБА_13 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 вбачається, що ОСОБА_5 23 грудня 1995 року подано до Четвертої київської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 подано відповідно заяву про прийняття спадщини, в тому числі житлового будинку в АДРЕСА_2 . 19 липня 1997 року державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_14 у вигляді транспортного засобу.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження № 0001309 за заявою ОСОБА_3 щодо привласнення належного йому майна шляхом обману та зловживання довірою (ст. 190 ч. 3 КК України) вбачається, що наразі триває досудове розслідування за заявою ОСОБА_3 , який вважає, що підпис його батька ОСОБА_5 на заяві про відмову від спадщини є сфальсифікованим його тіткою ОСОБА_1 .

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на об`єкти нерухомості - будинки, які згідно доводів позивача належали його батькові ОСОБА_5 на праві власності.

При вирішенні справ зазначеної категорії суд повинен обов`язково встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину, а також підстави для визнання такого права в судовому порядку і неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину у спосіб, встановлений законом.

При цьому, апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що з боку позивача не надано належних та допустимих доказів неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 з огляду на відсутність в матеріалах справи постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та спадкової справи.

Апеляційний суд також враховує, що судом першої інстанції взагалі не перевірялася наявність спадкової справи щодо майна померлого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому відповідно до ч. 3 ст. 200 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України вважав ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні по суті позовних вимог.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ст. 11 ЦПК України в редакції станом на момент ухвалення рішення, а також частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 30 ЦПК України в редакції станом на момент ухвалення рішення, а також стаття 48 ЦПК України в чинній редакції).

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно до вимог статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За змістом наведених норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР (тут і в подальшому - в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 )спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно незмінено заповітом.Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, абожоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємціпозбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правомспадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ст. 529, 530, 533 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Предмети звичайної домашньої обстановки і вжитку переходять до спадкоємців за законом, які проживали спільно з спадкодавцем, незалежно від їх черги і спадкової частки, якщо вони проживали з спадкодавцем до його смерті не менше одного року.

Відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

На виконання вимог процесуального права, позивач, визначаючи суб`єктний склад учасників, відповідачем у справі зазначив ОСОБА_4 , яка, згідно його доводів в позові, є спадкоємцем, а згідно доводів відзиву на апеляційну скаргу - особою, з якою «батько позивача перед смертю мав спільний побут».

Водночас позивачем на надано будь-яких доказів, що відповідач у даній справі ОСОБА_4 є спадкоємцем будь-якої черги за законом згідно вимог ЦК УРСР, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, судом першої інстанції не встановлено, спадкоємцем якої черги за законом є відповідач ОСОБА_4 і чи взагалі вона відноситься до кола спадкоємців, встановлених законом, чи наявні інші спадкоємці після смерті ОСОБА_5 та чи не потрібно було в даному випадку залучати відповідачем орган місцевого самоврядування.

Виходячи із вищевикладеного, судом першої інстанції розглянуто справу в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та без належного встановлення, чи дійсно ОСОБА_4 є особою, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги та яка повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Отже, розглядаючи даний спір, суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин та належним суб`єктним складом відповідачів, що є його процесуальним обов`язком, та безпідставно задовольнив позов, натомість відмови у задоволенні позову як такого, що пред`явлений до неналежного відповідача.

Встановивши пред`явлення позову до неналежного відповідача, незалучення до участі у справі співвідповідачів, суд апеляційної інстанції, який позбавлений права усунути таке порушення під час апеляційного провадження, відмовляє в задоволенні позову саме із вказаних підстав, тобто не вирішуючи питання по суті спору (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19 (провадження № 61-18406св20).

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд не перевіряє доводи ОСОБА_1 про те, що позивачем надано докази, які жодним чином не доводять належність спірного майна спадкодавцю ОСОБА_5 , щодо штучності позову ОСОБА_3 та виключного бажання останнього заволодіти майном, яким користується ОСОБА_1 , та відсутності належних, допустимих та достатніх доказів того, що за ним має бути визнано право власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті батька з урахуванням, на думку заявника, преюдиційності рішення Подільського районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року, а також доводи позивача у вигляді спростувань аргументів ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу щодо наявності у його батька права на спадкове майно на підставі здійснення ним перебудови і поліпшень будинку, щодо прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті його батька внаслідок фальсифікації його заяви про відмову від спадщини, щодо добровільного усунення її від утримання спірного будинку та опікування ним, щодо ненадання ОСОБА_1 доказів на підтвердження її права власності чи її померлих батьків на спірний будинок або її користування спірним будинком, щодо вільного і відкритого володіння будинком позивачем з 2012 року, не підтверджує і не спростовує ці доводи, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду з позовом до належного відповідача.

Разом із тим, апеляційний суд приймає до уваги, що при встановленні обставин прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_5 , суд першої інстанції визнав встановленим, що ОСОБА_3 прийняв спадщину у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та будинку садибного типу АДРЕСА_2 шляхом вступу у фактичне володіння та управління спадковим майном, однак, в порушення вимог ст. 264, 265 ЦПК України, не зазначив в мотивувальній частині, на підставі яких доказів ці обставини були встановлені і якими правовстановлюючими документами взагалі підтверджується право власності на зазначене нерухоме майно спадкодавцеві.

Апеляційний суд враховує обґрунтовані доводи апеляційної скарги про розгляд судом першої інстанції з порушенням правил виключної підсудності, оскільки відкриваючи провадження в даній справі щодо декількох об`єктів нерухомого майна, суд в порушення вимог ст. 30 ЦПК України не перевірив, вартість якого з об`єктів нерухомого майна, за місцезнаходженням якого має розглядатися спір, є найвищою.

Проте є необґрунтованими, не підтверджені будь-яким чином та відхиляються апеляційним судом доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про зловживання ОСОБА_3 нормами законодавства щодо добросовісності та заборони зловживання процесуальними правами.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1504,50 грн., понесені нею за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 362, 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1504,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.