КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/4802/20 Головуючий у 1 інстанції: Муранова-Лесів І.В.
провадження №22-ц/824/9922/2022 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Сушко Л.П., Суханової Є.М.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Київської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області, Прокуратури Київської області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебування під слідством та судом на загальну суму 1 000 000 гривень на відшкодування незаконного притягнення до кримінальної відповідальності (повідомлення про підозру та складення обвинувального акту, застосування міри запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання та покладення пов`язаних із ним обмежень, затримання).

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що за заявою її колишнього чоловіка ОСОБА_2 , який повідомив, що ОСОБА_1 30.07.2016 року без його дозволу вивезла до Італії їх спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 20.08.2016 старшим слідчим СВ Бориспільського ВП ГУ НГІ в Київській області старшим лейтенантом поліції Пянилом В.А. до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0001694 були внесені відомості відносно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 Кримінального кодексу України. Проте, фактично позивачка тимчасово вивезла дитину за кордон для оздоровлення та лікування і 27.08.2016 року з дитиною повернулася до України, а від 1 вересня 2016 року дитина почала навчальний рік в школі Бойка в м.Харкові, про що колишньому чоловіку було достовірно відомо.

У вказаному кримінальному провадженні 02.03.2017 року старшим слідчим Бориспільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбіром Я.О. було складено повідомлення про підозру, погоджене прокурором Бориспільської місцевої прокуратури молодшим радником юстиції Мойсієнко О., у незаконному переправленні малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через державний кордон України.

Крім того, 03.03.2017 старшим слідчим СВ Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбіром Я.О. позивачку незаконно було оголошено в розшук, і такі дій були визнані судом неправомірними, оскільки орган досудового слідства, зокрема слідчий Хамбір Я.О., не вжив достатніх заходів, передбачених КПК, щодо виклику підозрюваної, а також, що докази належного повідомлення позивачку про необхідність явки до слідчих органів в органах досудового слідства були відсутні, і факт переховування позивача від органів слідства слідчим та прокурором не доведено.

Також 03.03.2017 року старшим слідчим СВ Бориспільського ВГІ ГУ НП в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбіром Я.О. до Бориспільського міськрайонного суду Київської області було безпідставно направлено клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_1 , і ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.03.2017 (справа №359/1828/17-к) відносно позивачки надано дозвіл на її затримання з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вказує, що позивачка 10.03.2017 року об 11.00 добровільно прибула за викликом до старшого слідчого СВ Бориспільського ВП Г`У НП в Київській області старшого лейтенанта поліції Хамбіра Я.О. для допиту в якості свідка, проте цього ж дня о 15.10 позивачку було затримано та близько 18.00 під конвоєм доставлено до Бориспільського міськрайонного суду, який обрав позивачці запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Зазначала, що 27.04.2017 року старшим слідчим СВ Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбіром Я.О було складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001694 від 20.08.2016 року за обвинуваченням позивачки за ч.1 ст.332 КК України, який було направлено на розгляд до Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.06.2018 року (справа №359/3596/17-к) позивачку було виправдано за ч.1 ст.332 Кримінального кодексу України на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, при цьому зазначено, що в діях позивачки відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.332 КК України, і даний вирок було залишено без змін Ухвалою Київського Апеляційного суду від 19.06.2019 року (провадження №11- кп/824/652/19) та Постановою Верховного Суду від 15.01.2020 року (провадження №51- 4225км 19).

З урахуванням викладеного, зазначала, що в наслідок незаконних дій та рішень органу досудового слідства було порушено особисті немайнові її права як позивачки, а саме: особисті немайнові права, спрямовані на забезпечення фізичної недоторканності особи (свобода, вибір місця перебування, свобода пересування); особисті немайнові права, спрямовані на недоторканність внутрішнього світу особистості та її інтересів (особиста та сімейна таємниця, невтручання у приватне життя, честь і гідність), чим позивачці завдано моральну шкоду.

Вказувала, що вона ( ОСОБА_1 ) незаконно та тривалий час перебувала під слідством за ч.1 ст.332 КК України, змушена була постійно брати участь в судових засіданнях протягом 2017-2020 років, загальна кількість яких склала 28 засідань, що відволікало її від діяльності з виховання дитини, від звичайних справ (ведення домогосподарства, вирішення побутових проблем, занять спортом) та можливості займатися запланованою організацією свого бізнесу (позивачка є власником торгівельного знаку «SYMBOL» і її бізнес засновано по типу франчайзингу, що вимагає постійного контролю та відряджень).

Зазначала, що внаслідок цих обставин погіршилися відносини позивачки з оточуючими людьми, зокрема з партнерами по бізнесу, близькими та друзями, чим порушено її права на особисту недоторканність (ст.289 ЦК України), на повагу до гідності та честі (ст.297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (ст.299 ЦК України).

Вказувала, що вона остаточно зневірилася в діяльності правоохоронних органів, перенесла глибокий душевний стрес та отримала значну моральну травму. Загальний розмір відрахування заподіяної шкоди позивачка оцінила в розмірі 1 000 000 грн.

02 вересня 2020 року до суду від Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області надійшов відзив, в якому управління просило відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначало наступне. Казначейство жодних прав та інтересів позивачки не порушувало, не вступало у правовідносини і жодної шкоди позивачці не завдало, у зв`язку з чим не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачці внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Вказує, що позивачкою не зазначені докази та підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів і вини останніх в її заподіянні.

22 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, при цьому зазначено, що факт спричинення моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умисної цивільно-правової відповідальності. Зі змісту позовної заяви та доданих документів позивачкою не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування та прокуратури Київської області фізичного чи психологічного впливу на позивачку в ході досудового розслідування кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Київською обласною прокуратурою також надано суду відзив з проханням відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Вказано, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження відшкодовується на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При цьому сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення. Відповідач вважає, що позивачекою не наведено доказів на підтвердження моральних страждань, інших негативних явищ, переживань тощо. Також звертають увагу на зазначений позивачем період стягнення моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 набула статусу підозрюваної 10.03.2017 року, та 04.06.2018року винесено виправдувальний вирок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним перебуванням під слідством та судом, на загальну суму 200 000 гривень.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Зазначено, що судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Головного управління національної поліції в Київській області з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга обґрунтована тим, що позивачкою взагалі не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами досудового розслідування та прокуратури Київської області фізичного чи психологічного впливу на позивача в ході досудового розслідування кримінального провадження №000169, що б вказувало на спричинення їй моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Зазначено, що стосовно ОСОБА_1 такий запобіжний захід як взяття чи тримання під вартою не обирався, проведення в ході розслідування обшуку, виїмки, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, які б обмежували права позивача, не застосовувались.

Вказує, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінального провадження відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Одночасно, мотивуючи свої позовні вимоги в частині стягнення суми моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. ОСОБА_1 зазначала перебування під слідством і судом від 02.03.2017 року (дата складання повідомлення про підозру) до 15.01.2020 року (дата прийняття рішення судом Касаційної інстанції). Проте, вказаний період в дійсності є набагато меншим, оскільки фактично ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом з моменту повідомлення про підозру 02.03.2017 року та до моменту винесення виправдувального вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області 04 червня 2018 року.

Так, стадія кримінального переслідування закінчується прийняттям судом першої інстанції виправдувального вироку. У подальшому оскарженню/перегляду підлягають самі судові рішення в апеляційному/касаційному порядку. При цьому, з моменту проголошення вироку суду особа набуває статусу виправданої, після чого доведення її невинуватості, процесуальної змагальності зі стороною обвинувачення не відбувається.

Крім того, доводи про стягнення 1 000 000 грн фактично не обґрунтовані і по суті, а позивачка при визначенні розміру заподіяної моральної шкоди безпідставно завищила суму стягнення у порівнянні з розміром, визначеним у ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Отже, наведені обставини є підставою для проведення перерахунку з урахуванням всіх імовірних негативних наслідків, які, на думку позивачки, настали у ході здійснення передбачених кримінально-процесуальним законодавством повноважень органів прокуратури в ході досудового слідства та розгляду судової справи.

При цьому, зазначає, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінального провадження відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінально-процесуальним законодавства, тому лише здійснення цих заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Київської обласної прокуратури з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалення нового, яким відмовити у задоволення позову в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що суд безпідставно задовольнив позов у розмірі 200 000 грн, який є завищеним, оскільки виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачкою не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивачку в ході досудового розслідування чи судового розгляду кримінального провадження №0001694, що вказувало б на спричинення останній моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо.

Більше того, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки працівників органів прокуратури під час направлення до суду клопотання про застосування до останньої запобіжного заходу, здійснення інших процесуальних дій, які б обмежували її права, тощо.

Навпаки, в ході досудового розслідування кримінального провадження

№0001694 органи прокуратури діяли згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури Київської області щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а ухвалення виправдувального вироку стосовно останньої не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами ст.ст.9, 11, 12, 132, 177, 178 КПК України.

Вказано, що здійснення досудового розслідування кримінального провадження стосовно позивачки та судовий розгляд кримінального провадження ніяким чином не обмежувало права позивачки, не позбавляло можливості останньої вести звичний спосіб чи активне громадське життя, не порушувало стосунки з оточуючими людьми, а тому не призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків чи додаткових зусиль для організації життя, що свідчить про відсутність будь-яких істотних страждань чи інших негативних наслідків морального характеру, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Виходячи з норм ст.13 вказаного Закону та п.п.5, 9 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 року суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, судом не враховано, що сам по собі факт постановленння судом виправдувального вироку стосовно позивачки не призводить до безумовного та автоматичного обов`язку держави відшкодувати моральну шкоду особі, яка констатує її виключно наявністю такого факту, не наводячи при цьому у позовній заяві конкретних обґрунтованих доводів про те, в чому саме полягає заподіяна моральна шкода, якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, які моральні втрати поніс громадянин, та яким чином вони призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків тощо.

Водночас, постановляючи оскаржуване рішення, суд обмежився лише констатацією Факту спричинення позивачці моральних страждань та в порушення ст.89 ЦПК України не зазначив жодних фактів та доказів, на підставі яких він дійшов до такого висновку.

Окрім того, поза увагою суду залишено той факт, що позивачкою взагалі не конкретизовано, в чому конкретно полягали моральні страждання, та який вони мали безпосередній психотравмуючий чи інший негативний прояв у її житті, лише стверджувалося про їх спричинення, що супроводжувалося надмірно тривалим кримінальним переслідуванням.

Таким чином, не врахувавши дані обставини кримінального провадження, судом першої інстанції задоволено позовні вимоги в частині стягнення суми моральної шкоди за нібито незаконне притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 у розмірі 200 000 грн за період її перебування під слідством і судом упродовж 27 місяців, до того ж в більшому розмірі, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під судом чи слідством, передбачений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Приймаючи таке рішення, суд зазначив про те, що ОСОБА_1 були спричинені моральні страждання, що безумовно змінили її нормальний життєвий ритм, однак не вказано прикладів, фактів та доказів, на підставі яких суд дійшов до такого переконання, розмір моральної шкоди в рішенні фактично не обґрунтував, а також не аргументував сам розрахунок завданої позивачці моральної шкоди.

У зв`язку з цим, визначений рішенням суду розмір моральної шкоди є таким, що не ґрунтується на вимогах закону в частині розміру відшкодування, при його визначенні безпідставно завищено суму стягнення у порівнянні з розміром, визначеним у ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Таким чином, виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, позивачкою, всупереч вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.23 ЦК України, п.п.3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивачкою не наведено жодних доводів на підтвердження заявленого та задоволеного судом розміру заподіяної їй моральної шкоди, так і вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивачку в ході досудового розслідування кримінального провадження, що вказувало б на спричинення останній значних моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Враховуючи викладене та виходячи здійсних обставин справи, у даному випадку констатація порушень може бути достатньою сатисфакцією для позивачки у контексті ст.41 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Зазначає, що апелянт не враховує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду згідно п.2 ч.2 ст.1167, статті 1176 ЦК України ЦК України. Також не враховує, що відшкодуванню підлягає шкода за незаконні дії, вчинені відносно фізичної особи, перелік яких наведено в п.2 ч.2 ст.1167, статті 1176 ЦК України ЦК України, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які є спеціальними нормами по відношенню до ст.23 ЦК України.

Позивачка також вважає, що в апеляційній скарзі апелянт спрощено трактує поняття «моральна шкода», вказуючи про відсутність в рішенні «конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивачку».

Проте, навіть відповідно до змісту ст.23 ЦК України, п.п.3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 моральна шкода може полягати також у приниженні честі, гідності, у порушенні інших цивільних прав,у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Саме про приниження честі та гідності, порушення інших цивільних прав: фізичної недоторканності особи (свободи, вибору місця перебування, свободи пересування), особистих немайнових прав, спрямованих на недоторканність внутрішнього світу особистості та її інтересів (особистої та сімейної таємниці, невтручання у приватне життя), порушення нормальних життєвих зв`язків та порушення стосунків з оточуючими людьми. як про негативні наслідки для позивачки внаслідок тривалого кримінального переслідування йдеться в позовній заяві та рішенні суду першої інстанції.

В рішенні суд першої інстанції повно, всебічно та детально з посиланням на наявні у справі докази (матеріали кримінального провадження №0001694, які були досліджені в судовому засіданні, власні показання позивачки, показання допитаних свідків), обґрунтовує наявність моральної шкоди, яку позивачка зазнала протягом тривалого строку досудового і судового слідства та розмір грошового відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Вказує, що всі вищенаведені дії та рішення прокурора у кримінальному провадженні у вигляді погоджень рішень органу досудового розслідування та підтримання обвинувачення в суді виглядали та сприймалися позивачкою як знущання над нею правоохоронних органів, приниження її честі та гідності протягом тривалого часу, саме, від 2017 до 2020 року. Є очевидним та не потребує додаткового доказування, що сама ситуація (кримінальне переслідування) протягом 2017-2020 років була для ОСОБА_1 стресогенною - несподіваною та екстремальною на фоні практичного здоров`я та благополуччя, і являла собою загрозу її здоров`ю.

Звертає увагу, що всі вищенаведені рішення та дії слідчого погоджувалися прокурором Бориспільської місцевої прокуратури молодшим радником юстиції Мойсієнко О. у кримінальному провадженні, та в тому числі призвели до порушення особистих немайнових прав позивачки, а саме: особистих немайнових прав, спрямованих на забезпечення фізичної недоторканності особи (свобода, вибір місця перебування, свобода пересування); особистих немайнових прав, спрямованих на недоторканність внутрішнього світу особистості та її інтересів (особиста та сімейна таємниця, невтручання у приватне життя, честь і гідність), порушено її права на особисту недоторканність, на повагу до гідності та честі та право на недоторканність ділової репутації, чим позивачці завдано моральну шкоду.

Доводи апелянта про те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження №0001694 органи прокуратури діяли згідно вимог Кримінального процесуального кодексу України, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури Київської області щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались і навіть не оскаржувались учасниками кримінального провадження, а ухвалення виправдувального вироку стосовно останньої не може безумовно свідчити про незаконність дій органів прокуратури, які відповідали вимогам, передбаченим нормами ст.ст.9, 11, 12, 132, 177, 178 КПК України, не відповідають дійсності та є помилковими, оскільки:

по-перше: не всі дії та рішення органів досудового розслідування можливо оскаржити під час досудового розслідування, а лише ті, перелік яких визначено ст.303 КПК України;

по-друге: Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2017 року за наслідками проведення підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню було визнано неправомірними дії слідчого СВ Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Хамбір Я.О. (які були погоджені прокурором) щодо оголошення ОСОБА_1 в розшук. Похідними від цієї незаконної слідчої дії та відповідно незаконними є отримання органом досудового розслідування за клопотаннями слідчого, погодженими прокурором, дозволів слідчого судді на затримання та обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_1

по-третє: норми кримінально-процесуального законодавства розраховані на правомірність поведінки органів досудового розслідування (слідчого та прокурора), оскільки передбачають кримінальне переслідування особи, що полягає в обмеженні прав цієї особи, за умови доведеності, що ця особа дійсно скоїла кримінально-каране діяння. В даному випадку, використовуючи норми КПК України, прокурор діяв поза межами правомірності.

по-четверте: можна стверджувати, що саме виправдувальний вирок у кримінальному провадженні свідчить про відсутність у органів досудового розслідування на час складення відповідних процесуальних документів та проведення відповідних слідчих дій законних підстав для пред`явлення підозри, оголошення в розшук, тимчасового затримання, обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_1 та направлення до суду обвинувального акту по кримінальному провадженню (притягнення до кримінальної відповідальності). Саме обвинувальний акт - це процесуальний документ, у якому слідчий або прокурор підводить підсумки досудового провадження й формулює обвинувачення певної особи у вчиненні кримінального правопорушення за наявності відповідних доказів.

З урахуванням того, що відносно позивачки мали місце декілька подій, з настанням яких діюче законодавство визначає право постраждалої особи на відшкодування завданої ними шкоди, позивачка, враховуючи наведені в позовній заяві обґрунтування, вважає законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з характеру моральних страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалості, тривалості та обсягу вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, і водночас відсутності відомостей, належних і допустимих доказів, щодо завдання істотної шкоди престижу та діловій репутації, необхідності додаткового часу та зусиль для відновлення попереднього стану, а також із засад розумності та справедливості. Суд вважав, що відшкодування завданої моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, слід визначити у розмірі 200000 грн. Таку суму відшкодування суд вважав достатньою та такою, яка в повній мірі компенсує позивачці завдану їй немайнову шкоду, в тому числі ті додаткові переживання та незручності, що були завдані позивачці продовженням судового розгляду у суді касаційної інстанції за відповідною касаційною скаргою сторони обвинувачення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 20.08.2016 року за заявою ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 внесені відомості до ЄРДР за №0001694 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України, та розпочате досудове розслідування за фактом незаконного переправлення через державний кордон України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19, том 1).

02 березня 2017 року старшим слідчим Бориспільського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбір Я.О. за погодженням з прокурором Бориспільської місцевої прокуратури Мойсієнко О.В. було складено повідомлення про підозру ОСОБА_1 у незаконному переправленні особи через державний кордон України, тобто у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.332 КК України, яке було їй вручено 10.03.2017 року (а.с.15-18, том 1).

03 березня 2017 року старший слідчий Бориспільського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбір Я.О. за погодженням з прокурором Бориспільської місцевої прокуратури Мойсієнко О.В звернувся до слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваної ОСОБА_1 , терміном на 60 діб (а.с.22-24, том 1).

10.03.2017 року ОСОБА_1 було затримано працівниками Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (а.с.33-37, том 1).

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10.03.2017 року клопотання слідчого Бориспільського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваної ОСОБА_1 було задоволено частково і обрано підозрюваній ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 08.05.2017 року (а.с.25-26, 165-166, том 1).

Судом встановлено, що 27.04.2017 року прокурором у кримінальному провадженні Бориспільської місцевої прокуратури Мойсієнко О. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001694, складений слідчим Бориспільського ВГІ Головного управління Національної поліції в Київській області старшим лейтенантом поліції Хамбіром Я.О. (а.с.27-32, том 1).

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2017 року за наслідками проведення підготовчого судового засідання було визнано неправомірними дії слідчого СВ Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області Хамбір Я.О. щодо оголошення ОСОБА_1 в розшук ( а.с.38-41, 173-176, том 1).

За змістом вказаної ухвали суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню, оскільки орган досудового слідства, зокрема слідчий Хамбір Я.О., не вжив достатніх заходів, передбачених КПК, щодо виклику підозрюваної. Докази належного повідомлення ОСОБА_1 у органі досудового слідства були відсутні. Тобто, остання не могла виконати такі вимоги слідчого, оскільки взагалі не мала даних про наявність вимог до неї. Факт переховування ОСОБА_1 від органів слідства слідчим та прокурором не доведено.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.06.2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.332 КК України та виправдано у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу злочину. Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення

1 000 000 гривень завданої моральної шкоди залишено без розгляду (а.с.42- 75, 177-211, том 1).

Згідно зі змістом вказаного вироку суд дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази, як самі по собі так і в сукупності, не доводять вину обвинуваченої у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України.

Так, встановлено, що 30.07.2016 року, під час проходження паспортного контролю на рейс №5691, авіасполученням «Київ-Ріміні» ОСОБА_1 разом з її малолітнім сином ОСОБА_1 спочатку пред`явила інспектору ОКПП «Київ», який знаходиться за стійкою паспортного контролю, два закордонні паспорти: на своєї ім`я та на ім`я її сина, а також посадочні квитки. Потім, після звернення до неї інспектора, вона дістала з папки різні документами, серед яких зокрема був і повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №16606263, на офіційному бланку НОМЕР_1, виданий 29.04.2016 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області. Оглянувши всі, надані ОСОБА_1 документи, інспектор Фіщук Г.В. самостійно вирішила, що саме повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №16606263, на офіційному бланку НОМЕР_1, виданий 29.04.2016 р. Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, є документом, який ОСОБА_1 надала як підставу для перетину державного кордону України її малолітнім сином ОСОБА_1 , та внесла відомості про цей документ до бази даних, пропустивши останніх безперешкодно через державний кордон України.

Ці обставини вказують на те, що стороною обвинувачення не надано доказів та не доведено факту того, що ОСОБА_1 під час проходження паспортного контролю на рейс №5691, авіасполученням «Київ-Ріміні», разом зі своїм малолітнім сином, з метою усунення перешкод щодо перетину кордону останнім, надала інспектору прикордонної служби як підставу для перетинання державного кордону України саме повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян №16606263 на офіційному бланку НОМЕР_2, виданий 29.04.2016 року.

Також, за змістом вироку під час судового розгляду встановлено та підтверджено дослідженими судом доказами, що 30.07.2016 року громадянка ОСОБА_1 виїжджала разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_1 за кордон, а саме до Італії, для оздоровлення та відпочинку її дитини, з метою поліпшення та зміцнення його фізичного і психічного стану здоров`я, в період літніх шкільних канікул, на нетривалий період часу, оскільки 27.08.2016 року останні повернулися на територію України, що не заперечувалося сторонами та не спростовувалось під час розгляду справи.

Також вироком суду встановлено, що перегин державного кордону України малолітнім ОСОБА_1 у супроводі лише його матері, на підставі справжнього документу, дійсність та належність якого була перевірена під час проведення паспортного контролю інспектором прикордонної служби, та за наслідками якого останньою було надано дозвіл на перетин кордону, не утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України, так як законодавець передбачає відповідальність за незаконне переправлення осіб через державний кордон України. Тобто мова йде, в даному випадку, як зазначалося вище, саме про перетин державного кордону України з підробленим документом або дійсним, але оформленим на іншу особу, а не про надання справжнього документу під час проходження паспортного контролю, який не входить до переліку документів, передбачених в пунктах 3 - 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (зі змінами), що і зробила обвинувачена під час перетину державного кордону України разом зі своїм малолітнім сином. Це в свою чергу вказує на те, що в діях ОСОБА_1 відсутня об`єктивна сторона, інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, оскільки не будь-яке порушення порядку перетинання державного кордону України є кримінально караним за ст.332 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.06.2019 року вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04.06.2018 залишено без змін (а.с. 75-95, 212- 234, том 1).

Постановою Верховного суду від 15.01.2020 року вирок Бориспільського міськрайонного суду від 04.06.2018 та ухвалу Київського апеляційного суду від 19.06.2019 року залишено без змін (а.с.96-106, том 1).

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частинами 2 та 3 вказаної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

За п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Також, відповідно до ст.56 Конституції України держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

За Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, на яке покладено повноваження по здійсненню через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів.

Пунктом 1.3. Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 02.02.2007 року № 28 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.02.2007 року за № 149/13416, виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державним казначейством України за вимогами державних виконавців за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету.

Згідно з положеннями ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду провадиться з Державного казначейства У країни за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Отже, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме на них покладено обов`язок по виконанню рішення суду щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

За ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено в правових висновках Верховного Суду, наведеними у постанові від 04.08.2021 у справі №210/5290/17 (провадження № 61-1228св20), «у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року в справі №6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Отже, як вірно зазначено, суд повинен з`ясувати усі доводи позивачки щодо обґрунтування нею як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості».

Саме зважаючи на вищевикладене, суд дійшов вірного висновку, що позивачка має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у зв`язку з її незаконними затриманням, повідомленням про підозру та тривалим перебуванням під слідством та судом.

При цьому судом вірно враховано, що негативні наслідки для ОСОБА_1 тривали з моменту її затримання в якості підозрюваної та вручення повідомлення про підозру 10.03.2017 року, та що не зважаючи на ухвалення щодо ОСОБА_1 виправдувального вироку Бориспільським міськрайонним судом Київської області від 04 червня 2018 року, прокурором було ініційовано подачу апеляційної, а в подальшому касаційної скарги, що призвело до продовження розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_1 спочатку у Київському апеляційному суді, а в подальшому Верховному Суді , який тривав до 15 січня 2020 року включно. І таким чином негативні для ОСОБА_1 наслідки, пов`язані з притягненням її до кримінальної відповідальності, що завдавало їй моральних страждань у вигляді переживань з приводу необхідності перебувати у процесуальному статусі обвинуваченої, вимагало від неї вживати додаткових зусиль для організації власного життя, завдавало незручностей і додаткових витрат, пов`язаних з необхідністю залишати місце свого проживання та роботу для поїздок до Київської області та м.Києва, залученням адвокатів для свого захисту.

Такі висновки суду грунтуються як на матеріалах дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження №0001694, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2016 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.332 КК України, так і на власних показаннях позивачки, які повністю підтверджуються в частині завданої позивачці моральної шкоди (душевних переживань, вжиття додаткових зусиль для організації власного життя, підтримання престижу і ділової репутації) показаннями допитаних свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8

Проте, вимогу щодо компенсації завданої позивачці моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн. суд вірно вважав такою, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Встановлено, що позивачка перебувала під слідством і судом 27 календарних місяців, тобто, від 10.03.2017 року до 19.06.2019 року (дата ухвалення судового рішення апеляційної інстанцією та набрання виправдувальним вироком щодо позивача законної сили).

Отже, відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди має розраховуватися, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата на час ухвалення рішення становить 6 500 грн.

Отже, сума компенсації моральної шкоди мала бути не меншою ніж 175500 грн. (27 місяців х 6500,00 гри.).

Враховуючи характер моральних страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалість, тривалість та обсяг вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, і водночас відсутність відомостей (належних і допустимих доказів) щодо завдання істотної шкоди престижу та діловій репутації, враховуючи необхідність додаткового часу та зусиль для відновлення попереднього стану, виходячи з засад розумності та справедливості, суд першої інстанції вірно вважав, що відшкодування завданої моральної шкоди, яка підлягала стягненню на користь позивачки, необхідно було визначити у розмірі 200000 грн. Як вірно зазначено судом, така сума відшкодування є достатньою та в повній мірі компенсує позивачці завдану їй немайнову шкоду, в тому числі ті додаткові переживання та незручності, що були завдані позивачці продовженням судового розгляду у суді касаційної інстанції за відповідною касаційною скаргою сторони обвинувачення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Київській області залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 грудня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: