КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/345/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони Українина рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - МОУ), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 3 % річних у розмірі 16 269,95 грн та інфляційні втрати у розмірі 15 717,67 грн, а всього на суму 31 987,62 грн та моральну шкоду в сумі 100 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що проходив військову службу у Збройних Силах України та 20 січня 2015 року під час участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей у ході виконання бойового завдання отримав поранення, після чого був в полоні. 15 жовтня 2019 року в результаті огляду органами МСЕК йому первинно встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок травми, контузії та поранення, пов`язаних із захистом Батьківщини.

Пунктом 15 протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 листопада 2019 року № 156 йому відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з підстав встановлення групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі № 320/7332/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2020 року, визнано протиправним та скасовано пункт 15 протоколу засідання вищевказаної комісії МОУ від 15 листопада 2019 року № 156, яким відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Зобов`язано МОУ призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено ІІ групу інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням висновків викладених у рішенні суду. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 8 вересня 2020 року відповідачу відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Позивач вказував, що відповідач перерахував грошові кошти на його картковий рахунок 4 листопада 2020 року у розмірі 557 364,27 грн, у зв`язку з чим вважає, що належна йому одноразова допомога виплачена з порушенням встановлених законом строків, тому відповідно до вимог статті 625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити йому 3 % річних у розмірі 16 269,95 грн та індекс інфляції у розмірі 15 717,67 грн за період з 15 листопада 2019 року по 4 листопада 2020 року. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача йому завдана моральна шкода у вигляді душевних страждань, розмір якої він оцінює в сумі 100 000,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційні втрати за період з 15 листопада 2019 року по 4 листопада 2020 року в сумі 31 987,62 грн. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, із факту невиплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності. Оскільки відповідач порушив зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги в сумі 557 364,27 грн, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку відсутня така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача - дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачу завдана моральна шкода, а відтак відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 625 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з несвоєчасною виплатою позивачу, який проходив військову службу, одноразової грошової допомоги, що є гарантованою державною виплатою, а не внаслідок несплати відповідачем коштів у договірних відносинах сторін, яких не існує. При цьому адміністративним судом вирішено спір у сфері публічних правовідносин, тому факт невчасного виконання судового рішення про зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу не може бути доказом виникнення цивільно-правових відносин між сторонами у даній справі. Окрім того, районний допустив порушення норм процесуального права, які привели до неправильного вирішення спору, оскільки за висновками, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20), цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, за змістом апеляційної скарги відповідач фактично оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, а в іншій частині вирішених вимог про відшкодування моральної шкоди це судове рішення не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає, оскільки у цій справі суду першої інстанції перш за все необхідно було з`ясувати юрисдикційність даного спору, а вже потім вирішувати позов по суті заявлених вимог.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року у справі № 320/7332/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2020 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до МОУ про визнання протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 15 протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 листопада 2019 року № 156, яким відмовлено ОСОБА_1 в призначені та виплаті одноразової грошової допомоги. Зобов`язано МОУ призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено другу групу інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням висновків викладених у рішенні суду. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 8 вересня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою МОУ на рішення Київського окружного адміністративного суду від 12 травня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2020 року у справі №320/7332/19 відмовлено.

Зобов`язання виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 557 364,27 грн відповідач виконав 4 листопада 2020 року, згідно з наданою випискою по картковому рахунку НОМЕР_1 .

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Отже, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених нею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Тобто, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Аналогічно й у справі, що переглядається апеляційним судом, спір за вимогами, що заявлені з підстав положень статті 625 ЦК України та з причин затримання Міністерством Оборони України виплат, також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, тобто у порядку, за яким Київський окружний адміністративний суд розглядав основний спір в межах адміністративної справи № 320/7332/19.

До таких же правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 9 лютого 2021 року при розгляді справи № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 10 червня 2021 року при розгляді справи № 760/13227/19(провадження № 61-206св21).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

Таким чином, вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_1 до МОУ про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог і характер спірних правовідносин, належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду про задоволення позову в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої, другої статті 377 ЦПК України, оскільки ці позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України, ураховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд даної справи про стягнення про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач може звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»). Такого клопотання матеріали справи і апеляційна скарга не містять.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 256, 367 - 369, 372, 374, 377, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втратвіднесено до юрисдикції адміністративного суду. Протягом десяти днів з дня отримання постанови позивач має право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко