Провадження № 22-ц/824/8864/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргамиОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей з матір`ю,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_3 звернула до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син ОСОБА_5 після розлучення проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1 . та фактично перебуває на її утриманні і вихованні. Питання щодо виконання батьківських прав та обов`язків по догляду за малолітнім сином з відповідачем офіційно не обумовлені та не вирішені. Відповідач не виконує свої батьківськи обов`язки по відношенню їхнього малолітнього сина, аліменти сплачує в примусовому порядку через органи державної виконавчої служби, має заборгованість. Вказуавла, що 30 вересня 2021 року відповідач з невідомою жінкою з`явився до школи № 647 Шевченківського району м.Києва, де навчається син, і не попередивши її намагався забрати сина, про що їй зателефонувала вихователька. Посилаючись на те, що відповідач намагається змінити місце проживання сина, просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2022 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_3 .

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції, провадження у справі закрити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та пошенння судом норм процесуального права.

- 2 -

Скарга мотивована тим, що 07 червня 2022 року він подав до суду заяву про відкладення розгляду справи до кінця воєнного стану, оскільки він є багатодітним батьком і на час воєнного стану в Україні виїхав з родиною за кордон, що є поважною причиною, однак заява була проігнорована судом. До того ж він як учасник процесу має право взяти участь у судовому засіданні та бути вислуханим судом, недотримання чого тягне порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що між ним і позивачкою немає спору щодо місця проживання сина, який мешкає з матір`ю, а тому вважає, що у справі відсутній предмет спору, що тягне закриття провадження у справі. Окрім того, вказує, що він заяви до суду про розгляд справи у його відсутність не подавав і така заява сфальшована.

Позивачка ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ніколаєва Г.Г. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати оскаржуване рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області як незаконне.

Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Панченко О.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа належно повідомлена про час розгляду справи, не з`явилася, причин неявки не повідомила, що згідно ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що хлопчик проживає з матір`ю, яка створилайому належні умови виховання, і підстав для зміни місця проживання немає, а батько може реалізувати своє право на участь у спілкуванні з сином шляхом побачень, і таке на даний час повністю відповідає інтересам дітей.

При цьому суд взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про рекомендацію визначити місце проживання хлопчика з матір`ю.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.124 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років,

- 3 -

визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Із системного тлумачення п.1 ст.3, ст.9 Конвенції, ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 15 липня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 22 грудня 2017 року, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації його матері.

Як убачається з акту обстеження умов проживання від 06 жовтня 2021 року та акту обстеження житлово-побутових умов від 24 листопада 2021 року за адресою:

АДРЕСА_2 - створені задовільні умови для проживання, виховання та розвитку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до характеристики від 04 жовтня 2021 року, виданої на ім`я ОСОБА_3 , остання працює у ТОВ «Сфералайн ЛТД» з 12 вересня 2016 року на посаді бухгалтера. Зарекомендувала себе як привітний та сумлінний працівник, у колективі з усіма підтримує рівні, дружні відносини і користується повагою і авторитетом у керівництва.

В матеріалах справи міститься звернення позивачки до Шевченківського УП ГУ НП в місті Києві про те, що 30 вересня 2021 року її колишній чоловік - ОСОБА_2 без її відома намагався зустрітися з їх спільним малолітнім сином ОСОБА_7 , 2017 року народження.

Як убачається з довідки, наданої ст.інспектором СЮП ВП Шевченківського УП ГУНП у місті Києві Лободюком Д.О., враховуючи те, що ОСОБА_2 на даний час не позбавлений батьківських прав та не обмежений у спілкуванні з дитиною рішенням суду або органом опіки, останній не вчиняв дій, які містять ознаки кримінального чи адміністративного правопорушення, а також те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли цивільно-правові відносини щодо визначення порядку участі батьків у вихованні дітей, вирішення яких відносяться виключно до компетенції суду, на даний час відсутні підстави для внесення відомостей, викладених в заяві ОСОБА_3 , до ЄРДР.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07 лютого 2022 року 109/04/40-759, на момент розгляду справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, батьки проживають окремо, не ведуть спільне господарство та не мають спільного бюджету. Під час проведення відповідної роботи для виготовлення висновку, представником служби у справах дітей сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації обстежено умови проживання дитини в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_6 залишився проживати з матір`ю, гр. ОСОБА_3 . Ця підстава ніколи не заперечувалася батьком та спору щодо визначення місця проживання дитини не існувало та не існує. Будь-яких дій щодо зміни місця проживання малолітнього сина батько самостійно не вчиняв. Отже, керуючись інтересами дитини Орган опіки та піклування Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації, дійшов висновку, що малолітньому ОСОБА_4 , доцільно проживати з матір`ю, ОСОБА_3 , однією родиною, що забезпечить найкращі інтереси дитини.

За таких обставин, з урахуванням встановлених по справі обставин, а саме що позивачка створила належні умови для проживання та виховання сина, а також враховуючи те, що хлопчик проживає з матір`ю, і це буде у кращих його інтересах, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висночку про визначив місця проживання дитини з матір`ю.

Доводи апеляційної скарги про те, що 07 червня 2022 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану, оскільки він є багатодітним батьком і на час воєнного стану в Україні виїхав з родиною за кордон, що є поважною причиною, однак заява була проігнорована судом, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки він як учасник процесу має право взяти участь у судовому засіданні та бути вислуханим судом, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

По-перше, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 24 лютого 2023 року.

Водночас уведення военного стану на території України не є перешкодою для

- 5 -

діяльності органів держави (за виключенням окупованих територій), в тому числі судів, про що правильно вказав суд першої інстанції у рішенні, відхиляючи клоптання відповідача про відкладення та зазначивши, що передбачене ст.55 Конституції України правона судовий захист не може обмежуватись навіть за умови оголошення воєнного стану, а також те, що на території Київської області бойові дії не відбуваються.

По-друге, посилання напорушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки він як учасник процесу був позбавлений права взяти участь у судовому засіданні та бути вислуханим судом недоречні з таких міркувань.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо представлення стороною перед судом своєї справи, включаючи доводи та докази. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Аналіз наведених рішень ЄСПЛ свідчить про те, що п.1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий судовий розгляд справи протягом розімного строку обом сторонам, як позивачці, так і відповідачу.

Відповідач просив суд відкласти розгляд справи до закінчення воєнного стану, тобто на невизначений термін, що очевидно та поза всяким розумним сумнівом призведе до порушення розумних строків розгляду справи, на які має право позивачка.

За таких обставин відмова суду у відкладенні розгляду справи до закінчення воєнного стану грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою та не суперечитьпринципу юридичної визначеності.

По-третє, відповідач грунтовно і змістовно виклав свою позицію щодо заперечень проти позову у відзиві на позов, де мотивував в чому полягає неправильність позиції позивачки та вказав про відсутність спору і те, що він не заперечує щоб син проживав з матір`ю.

По-четверте,відповідач не був позбавлений можливості порушити перед судом клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з дотриманням положень ст.212 ЦПК України, що узгоджується із правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2021 року у справі № 675/1538/19 та від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17.

І по-п`яте, відповідно до ч.ч.1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних

- 6 -

засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Окрім того, розгляд справи упродовж розумного строку є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання сина, який мешкає з матір`ю, а тому з огляду на відсутність предмета спору суд мав закрити провадження, колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Згідно з п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Водночас згідно положень ч.1,3 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (п.33-33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтн 2020 року у справі № 9901/393/19).

Позивачка мотивує свої вимоги тим, що відповідач вчиняв дії та намагався без погодження з нею забрати дитину із навчального закладу, що на її думку свідчить про бажання змінити місце проживання сина, що у свою чергу очевидно та поза всяким розумним сумнівом свідчить про наявність спору між сторонами про місце проживання дитини.

Посилаючись на те, що він не заперечує проти проживання сина з матір`ю, відповідач на думку колегії помилково ототожнює визнання ним позову із відсутністю предмета спору.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо задоволення первісного позову та відмови у зустрічному позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам відповідача, викладеним у апеляційній скарзі, зогляду на

- 7 -

низку тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: