н/п 2/490/589/2020 Справа № 490/1842/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

24 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва

під головуванням судді - Гуденко О.А.

за участю секретаря судового засідання - Савенко Є.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського міського голови Сєнкевича Олександра Федоровича про визнання незаконним та скасування розпорядження , -

ВСТАНОВИВ:

28.02.2019 року ОСОБА_1 Позивач звернувся до суду з позовом до Миколаївського міського голови Сєнкевича Олександра Федоровича про визнання незаконним та скасування розпорядження Миколаївського міського голови №189рк від 14.05.2018 року «Про призначення директора комунального підприємства Миколаївської «Миколаївелектротранс».

В обґрунтування позову зазначає, що розпорядженням Миколаївського міського голови №189рк від 14.05.2018 року «Про призначення директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» ОСОБА_2 призначено на посаду директора комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» з 14.05.2018 року, дане розпорядження вважає незаконним з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про міський електричний транспорт» встановлюється особливі умови прийняття та звільнення керівника перевізника із займаної посади, а саме прийняття та звільнення керівника перевізника із займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень. Відповідно до статуту комунального підприємства Миколаївської міської ради №24/10 від 13.09.2017 року, комунальне підприємство та засноване на комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва. Предметом діяльності підприємства є, зокрема здійснення перевезення пасажирів міськелектротранспортом. До функцій підприємства належить зокрема, організація руху трамваїв і тролейбусів на маршрутах міста. Отже, прийняття на посаду керівника комунального підприємства ММР «Миколаївелектротранс» як перевізника узгоджується з Міністерством інфраструктури України. Однак, в порушення ст. 19 ЗУ Про міський електричний трас порт» призначення ОСОБА_2 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс» здійснене без узгодження з Міністерством інфраструктури України №6858/10/10-18 від 25.06.2018 року. Вказане свідчить про незаконність розпорядження Миколаївського міського голови №189рк від 14.05.2018 року. Також вказане розпорядження порушує права та інтереси Позивача виходячи з наступного. Згідно з розпорядженням Миколаївського міського голови №63рк від 13.02.2018 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки директора КП ММР «Миколаївелектротранс» з 15.02.2018 року до призначення директора підприємства. Листом Міністерства інфраструктури України №3196/10/10-18 від 20.03.2018 року кандидатуру ОСОБА_1 погоджено на посаду директора комунального підприємства Миколаївської Міської ради «Миколаївелектротранс». Відповідно до наказу КП ММР «Миколаївелектротранс» №158 від 14.05.2018 р. ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору. При цьому, обставиною, яка свідчить про закінчення строку дії трудового договору, в наказі зазначено призначення розпорядженням Миколаївського міського голови №189рк від 14.05.2018 року ОСОБА_2 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс», тобто на думку позивача, безпосередньою причиною звільнення ОСОБА_1 було призначення директором ОСОБА_2 , а отже вказане свідчить про порушення прав та інтересів Позивача.

08.07.2019 року Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно якої просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки згідно з ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника приймається на роботу за контрактом. Прийняття та звільнення керівника з займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень. Згідно п. 6.2 п. 6 Статуту КП ММР «Миколаївелектротранс», затвердженого рішенням міської ради від 13.09.2017 року №24/10, при призначені директора з ним укладається контракт, яким визначаються права, обов`язки та відповідальність, умови його матеріального забезпечення, умови його звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених чинним законодавством. За п. 10 ч. 4 ст. 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування» міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ, організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів. У зв`язку зі звільненням директора КП ММР «Миколаївелектротранс» ОСОБА_3 з посади директора підприємства, розпорядженням Миколаївського міського голови від 13.02.2018 р. №63рк на ОСОБА_1 , заступника директора з розвитку та управління фінансами, з 15.02.2018 року покладено виконання обов`язків директора КП ММР «Миколаївелектроранс» до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс». Відповідач вказує, що на ОСОБА_1 не було призначено на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс», а лише тимчасово покладено виконання обов`язків директора до призначення директора комунального підприємства. Позивач наголошує на тому, що сторонами заздалегідь було визначено для себе подальшу поведінку щодо призначення позивача виконуючим обов`язки керівника підприємства на період до призначення директора, тобто відповідний строк до призначення директора комунального підприємства, сторонами було узгоджено. Таким чином, розпорядження міського голови від 13.02.2018 року №63рк носило тимчасовий характер, отже трудові правовідносини, які виникли між сторонами носили строковий характер. Розпорядженням міського голови від 14.05.2018 року №189рк директором КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14.05.2018 року призначено ОСОБА_2 , на умовах контракту. Отже, саме з 14.05.2018 року припинив свою дію строковий трудовий договір із ОСОБА_1 , у зв`язку з чим директор підприємства ОСОБА_2 в силу своїх повноважень, наданих п. 6.3. р. 6 Статуту, керуючись ст. 36 КЗпП України, наказом по підприємству від 14.05.2018 р. №158 припинив строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_1 , у зв`язку з його закінченням, про що у трудовій книжці позивача зроблено відповідний запис про звільнення від 14.05.2018 р. Вказані обставини, встановлені постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2019 року по справі №489/3814/18 за позовом ОСОБА_1 до КП ММР «Миколаївелектротранс» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати на час вимушеного прогулу, відповідно до якої в задоволенні позову відмовлено повністю, у зв`язку з чим із чим вони не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Відповідач вважає, що оскаржуване розпорядження було видане міським головою в межах наданих повноважень, що встановлена також судовим рішенням по іншій справі, та не могло призвести до порушення будь-яких прав позивача. Щодо посилання позивача на непогодження кандидатури ОСОБА_2 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс», Відповідач зазначає, що саме по собі недотримання процедури, передбаченої Порядком погодження з Мініфраструктури призначення на посади і звільнення з посад керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус), затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 10.12.2015 р. №516 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 25.12.2015 року за №1643/28088, згідно його змісту не призводить до настання жодних юридично значущих наслідків. Що ж до погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду директора підприємства, про яку твердить позивач, що саме по собі предмету спору, на думку відповідача, не стосується, то мова йде про погодження кандидатури на посаду директора, яке було здійснено листом Міністерства інфраструктури України від 19.03.2018 р., тобто вже після призначення позивача тимчасово виконуючим обов`язку директора. Тобто, на думку Відповідача, в даному випадку йдеться про розгляд у той конкретний проміжок часу кандидатури позивача на посаду директора підприємства, однак відповідно наданих повноважень міський голова у подальшому, скориставшись своїм правом, прийняв рішення про призначення іншої особи на зазначену посаду. Правомірність вказаних дій міського голови, також встановлена постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2019 року по справі №489/3814/18 та не потребує доказуванню в силу ст. 82 ч. 4 ЦПК України. Відповідач зазначає, що умовою звернення до суду з позовом про визнання незаконним (протиправним) рішення органу місцевого самоврядування є заінтересованість позивача, яка повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Однак, на думку Відповідача, задоволення позовних вимог не потягне за собою будь-яких наслідків на поновлення прав позивача. Протилежне, тобто як саме задоволення позовних вимог вплине на його права, позивачем не зазначено. Розпорядження, яке оскаржує Позивач є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, яким вирішується питання про права та обов`язки визначеної ним особи ОСОБА_2 , будь яких інших правовідносин оскаржуване розпорядження не вирішує. При цьому, відповідач наголошує, що Позивач не є особою, зазначеною у спірному розпорядженні, саме по собі воно не породжує, не змінює та не припиняє права та обов`язки позивача. За таким обставин, Відповідач вважає, що оскаржуване розпорядження не порушує прав, свобод та інтересів позивача, а тому у нього відсутнє право вимоги про його скасування та таким обставин, Відповідач вважає, що оскаржуване розпорядження не порушує прав, свобод та інтересів позивача, а тому у нього відсутнє право вимоги про його скасування. Оскільки оскаржуване розпорядження як індивідуальний акт стосується прав та інтересів лише визначеної в акті особи та осіб, а тому і оскаржити дане розпорядження (в матеріальному значенні цього права задоволення позову з метою захисту прав позивача) має право лише визначена в ньому особа. До того ж, згідно п. 5 рішення Конституційного Суду України №7-ра/2009 від 16.04.2009 року ненормативні акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому, оскільки оскаржуване розпорядження вичерпало свою дію фактом його виконання, його скасування не матиме жодних юридичних наслідків. Відповідач вважає, що задоволення позовних вимог позивача, шляхом визнання незаконним розпорядження, яке не стосується його прав та інтересів, не відповідатиме завданню цивільного судочинства. Відповідач вважає, що вказане у своїй сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог, що виключає можливість їх задоволенню.

25.07.2019 року Позивач подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вказує, що незаконним та необґрунтованим є посилання Відповідача на Постанову Миколаївського апеляційного суду від 1004.2019 року та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2019 року по справі №489/3814/18, оскільки суди не розглядали питання щодо видачі оскаржуваного розпорядження міським головою. Крім того, Позивач вважає посилання Відповідача на судову практику необґрунтованою, оскільки, у вказаних судових рішенням обставини є відмінними, а отже не є прийнятими у подібних правовідносинах. Також, щодо посилання Відповідача про те, що оскаржуване розпорядження не порушує прав Позивача, то Позивач зазначає, що безпосередньою причиною його звільнення є призначення ОСОБА_2 на посаду директора , а відповідно порушує його права та інтереси. Щодо посилання Відповідача на рішення Конституційного суду, то Позивач зазначає, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції України або законам України, визнаються незаконними в судовому порядку. Таким чином, Позивач вважає заперечення необґрунтованими та незаконними, а позовні вимоги просить задовольнити з підстав зазначений у позові.

19.08.2019 року Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких заперечує проти вказаного позову в повному обсязі заявлених позовних вимог та доводів позивача, викладених у відповіді на відзив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, посилаючись на обставини вказані раніше в своєму відзиві.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2019 року визначено головуючого суддю Чулуп О.С.

Ухвалою судді Чулуп О.С. від 11.03.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.02.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

10.02.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 15.02.2021 року прийнято до провадження справу та призначено підготовче судове засідання.

Протокольною ухвалою суду від 31.05.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 07.10.2021 року Судове засідання було відкладено на 17.12.2021 року .

Через канцелярію суду надійшло клопотання від представника відповідача про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмета спору.

В обґрунтування клопотання посилається на те, що оскаржуючи відповідне розпорядження міського голови, позивач посилається на начебто неправомірність призначення ОСОБА_2 на посаду директора КП та зауважує, що саме таке призначення останнього порушує права позивача. Проте розпорядженням миколаївського міського голови від 18.01.2019 року № 12рк ОСОБА_2 , звільнено з посади директора Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», тобто таке розпорядження було видане ще до звернення ОСОБА_1 , з відповідним позовом до суду. Отже, на момент звернення до суду оскаржуване розпорядження по суті не несло будь-яких наслідків, адже, по-перше, вичерпало свою дію як акт індивідуальної дії внаслідок виконання , а по-друге, ця особа у подальшому була звільнена з займаної посади, що свідчить про припинення наявних на думку позивача порушень його прав внаслідок призначення особи на посаду оскаржуваним розпорядженням. На підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України просив суд закрити провадження у справі.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 17.12.2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спору було відмовлено.

Позивач до судового засідання не з`явився, повідомлений належним чином, направиви свого представника адвоката Гусака О.М., який підтримав позов в повному обсязі, просив про його задоволення.

Представник Відповідача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду подала клопотання про проведення судового засідання за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами у справі та відповідно до норм чинного законодавства, заперечує проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, та просить у їх задоволенні відмовити.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статуту Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 13.09.2017 року №24/10, комунальне підприємство та засноване на комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва. Предметом діяльності підприємства є, зокрема здійснення перевезення пасажирів міськелектротранспортом. До функцій підприємства належить зокрема, організація руху трамваїв і тролейбусів на маршрутах міста.

Згідно п. 6.2 п. 6 Статуту КП ММР «Миколаївелектротранс», затвердженого рішенням міської ради від 13.09.2017 року №24/10, при призначені директора з ним укладається контракт, яким визначаються права, обов`язки та відповідальність, умови його матеріального забезпечення, умови його звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.

Згідно частини 3 статті 19 Закону України «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника приймається на роботу за контрактом. Прийняття і звільнення керівника із займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень.

Процедура погодження з Мінінфраструктури кандидатур прийняття на роботу і звільнення із займаної посади керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус) визначена Порядком погодження з Мінінфраструктури призначення на посади і звільнення з посад керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус), затвердженого наказом Міністерство інфраструктури України від 10 грудня 2015 року № 516 (надалі - Порядок).

Відповідно до Порядку подання щодо погодження з Мінінфраструктури кандидатури претендента на посаду керівника підприємства вноситься міським головою на підставі заяви кандидата. На підставі прийнятого Міністром або уповноваженою ним особою рішення структурний підрозділ апарату Мінінфраструктури, до повноважень якого належать питання роботи з персоналом, готує лист на адресу відповідного міського голови щодо погодження чи непогодження звільнення з посади керівника підприємства за підписом Міністра або уповноваженої ним особи.

Згідно із Статутом КП ММР «Миколаївелектротранс» при призначенні директора з ним укладається контракт, яким визначаються права, обов`язки та відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, умови його звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених чинним законодавством. Директор підприємства вирішує самостійно всі питання, зокрема, призначає заступників, керівників структурних підрозділів та відділів, визначає їх права, обов`язки, відповідальність, умови матеріального забезпечення та звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених діючим законодавством.

12 травня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду заступника директора з розвитку та управління фінансами КП ММР «Миколаївелектротранс».

Розпорядженням Миколаївського міського голови від 13 лютого №63рк у зв`язку із звільненням директора КП ММР «Миколаївелектротранс» покладено виконання обов`язків директора вказаного підприємства на ОСОБА_1 , заступника директора з розвитку та управління фінансами з 15 лютого 2018 року до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс».

На підставі наказу КП ММР «Миколаївелектротранс» від 15 лютого 2018 року №54/К ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора з окладом згідно штатного розкладу підприємства та з наданням права першого підпису документів з 15 лютого 2018 року.

Отже, ОСОБА_1 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротнас» призначено не було, а лише тимчасово покладено виконання обов`язків директора КП ММР «Миколаївелектротранс», тобто суміщення є строковим.

Розпорядженням Миколаївського міського голови від 14 травня 2018 року №189рк призначено ОСОБА_2 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14 травня 2018 року на умовах контракту.

Цього ж дня з ОСОБА_2 , як керівником КП ММР «Миколаївелетротранс» було укладено контракт.

На підставі наказу від 14 травня 2018 року №169/К ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора вказаного підприємства з окладом згідно штатного розкладу та з наданням права першого підпису документів.

Згідно наказу КП ММР «Миколаївелектротранс» від 14 травня 2018 року №158, строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_1 з 15 лютого 2018 року до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14 травня 2018 року припинено у зв`язку з закінченням строку його дії.

У зв`язку з чим, в трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис про звільнення за ст. 36 п.2 КЗпП України із закінченням строку договору.

Наведене свідчить проте, що в рамках наданих повноважень згідно контракту директором КП ММР «Миколаївелектротранс» припинено трудовий договір з ОСОБА_1 , у зв`язку із закінченням його строку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.01.2019 року, справа №489/3814/18, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», третя особа - Миколаївська міська рада про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Вказане рішення суду залишено в силі Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10.04.2019 року.

Постановою Верховного суду України від 21.05.2020 року касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а вищевказане рішення та постанова судів в силі.

Як вбачається з вказаних судових рішень, суди дійшли висновку про відсутність визначених законом підстав для поновлення позивача на посаді виконуючим обов`язки директора КП ММР «Миколаївелектротранс», як і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки на таку посаду ОСОБА_1 не призначався, його було призначено на посаду заступника директора з розвитку та управління фінансами, з цієї посади його не було звільнено. При цьому посилання позивача на те, що ОСОБА_2 було призначено без погодження із Міністерством інфраструктури України, а тому є незаконним у зв`язку з чим строк закінчення трудового договору не настав, на увагу не заслуговують, виходячи з того, що лише власнику належить виключне право щодо призначення керівника.

Доводи позивача про обов`язкове погодження з Мінінфраструктури на його звільнення, оскільки в матеріалах справи наявне погодження його кандидатури на призначення керівником є безпідставні з огляду на те, що його на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротанс» не було призначено, а власник скориставшись своїм правом призначив на цю посаду іншу особу.

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 не обіймав посади керівника комунального підприємства , а лише на нього тимчасово було покладено виконання обов`язків директора підприємства.

Відповідно до статті 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Положеннями статті 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 3 ст. 19 ЗУ «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника приймається на роботу за контрактом. Прийняття та звільнення керівника з займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 63 Господарського кодексу України (далі ГКУ) залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів, як, зокрема, комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Частиною 8 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Пунктом 1 ч. 4 ст.42 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільський, селищний, міський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади.

Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень голови міської ради віднесено питання про призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад. Враховуючи, що директор комунального підприємства не є незалежним, а є фактично працівником, роботодавцем якого виступає територіальна громада, тому у голови міської ради є повноваження щодо проведення службового розслідування з метою встановлення дійсності чи спростування фактів, які можуть негативно вплинути на територіальну громаду, діяльність як органу місцевого самоврядування, так і комунального підприємства.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання незаконним певного акту індивідуальної дії, повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним актом і в результаті визнання його незаконним та скасування майнові або немайнові права позивача буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання скасування розпорядження міського голови, прийнятого відносно третьої особи, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним акт порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином, оскаржуване розпорядження не порушує прав, свобод та інтересів позивача, а тому відсутнє дійсне порушене право позивача, яке потребує захисту судом саме в межах заявлених ним позовних вимог - вимоги про його скасування.

Щодо посилання ОСОБА_1 , що ОСОБА_2 було призначено без погодження із Міністерством інфраструктури України, а тому розпорядження є незаконним на увагу не заслуговують, виходячи з того, що лише власнику належить виключне право щодо призначення керівника.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Конституція України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначила зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1,3 Конституції України).

Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав та інтересів і незаконності дій відповідача шляхом прийняття оскаржуваного розпорядження, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, а тому позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись, статями 11, 16 ЦК України, статями 7, 10, 76-81, 133, 141, 263-268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївського міського голови Сєнкевича Олександра Федоровича про визнання незаконним та скасування розпорядження - відмовити .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 03 листопада 2022 року.

Суддя Гуденко О.А.