КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 759/7018/22 Головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
Провадження № 22-ц/824/8606/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересована особа - Святошинський районний в місті Києві Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про встановлення факту народження дитини,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Корнієнка А.А. звернулися до суду із вказаною вище заявою, в якій просили встановити факт народження дитини жіночої статті - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сімферополь АР Крим Україна, а також встановити дані про її батьків: мати - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України; батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин України.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 червня 2022 року у відкритті провадження у справі відмовлено.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для проведення державної реєстрації народження дитини на тимчасово окупованій території України та видачі відповідного свідоцтва є звернення заявника до органу державної реєстрації актів цивільного стану, чого заявниками у даному випадку не дотримано, відтак правові підстави для відкриття провадження у справі про встановлення факту народження дитини відсутні.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявники через представника - адвоката Корнієнка А.А. звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не вправі був вказувати про відсутність підстав для застосування статті 317 ЦПК України та досліджувати докази до відкриття провадження у справі. Заявники не мали змоги подати до органів ДРАЦС документи для отримання свідоцтва про народження дитини, оскільки перебувають у непідконтрольному Україні місті, виїхати з якого не мають можливості, як і надіслати оригінали документів засобами поштового зв`язку. Встановлення факту народження дитини необхідно заявникам для отримання відповідного свідоцтва.

Заявники посилаються на практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яку необхідно брати до уваги під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України та яка ґрунтується на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case). Вказують, що позбавлені можливості у встановленому законом порядку здійснити реєстрацію народження їх дитини, оскільки документи на підтвердження цих обставин видані у населеному пункті, на території якого проводься активні бойові дії.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Припис закону про те, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства стосуються як позовів (заяв, скарг), які не можуть розглядатися за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів (заяв, скарг), які взагалі не можуть розглядатися судами.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України.

Пунктом 7 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 644/6785/18 (провадження №61-434св19), зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту народження дитини у м. Сімферополь Автономної Республіки Крим Україна, заявники посилаються на те, що вони є громадянами України. Дитина народились на тимчасово окупованій території України, а тому підставою для проведення державної реєстрації акту цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Разом з тим, згідно зі частинам другою, четвертою статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі.

Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Згідно з положення частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із змінами, внесеними згідно із Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

На підтвердження факту народження дитини в м. Сімферополь АР Крим, заявниками суду надано копію виписного епікризу (з акушерського стаціонару) та свідоцтва про народження, які були видані органом та особою на тимчасово окупованій території України.

Вказані документи у відповідності до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану, визнаються дійсними в Україні.

Доказів того, що заявникам відмовлено в державній реєстрації народження дитини на окупованій території у зв`язку з тим, що документи про народження дитини видані окупаційною владою суду надано не було.

З огляду на викладене, звернення до суду з даною заявою є передчасним, оскільки законом визначено позасудовий порядок встановлення факту, про який просять заявники.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Згідно пункту 14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України (від 18 жовтня 2000 року № 52/5 із змінами та доповненнями), у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться будь-яким органом державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника.

Отже, підставою для проведення державної реєстрації народження дитини відповідно до вищезазначеного закону є звернення заявника до органу державної реєстрації актів цивільного стану. У разі відмови компетентного органу проведення державної реєстрації народження дитини, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду про те, що з часу внесення змін до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» із змінами, внесеними згідно із Законом № 2217-IX від 21 квітня 2022 року проведення реєстрації факту народження дитини в органах РАЦС можливе за документами виданими на тимчасово окупованих територіях, відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до статті 317 ЦПК України саме на суди покладено обов`язок встановлювати факти народження дітей на окупованих територіях, колегія суддів не приймає з огляду на те, що відповідно до статті 315 ЦПК факт народження дитини встановлюється судом лише в разі неможливості проведення реєстрації народження органом, який проводить таку реєстрацію.

Дійсно в порядку статті 317 ЦПК України можливе звернення до суду за встановленням факту народження дитини на окупованих територіях, але вказана норма має застосовуватись в сукупності з положеннями статті 315 ЦПК України.

Тобто, коли в особи відсутні документи, які вона може подати до органів РАЦСу для проведення реєстрації факту народження, вона реалізує своє право на подачу до суду заяви про встановлення такого юридичного факту.

З огляду на те, що у даній справі заява про встановлення факту народження була подана після внесення змін Законом № 2217-ІХ від 21 квітня 2022 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявники можуть звернутись з заявами про реєстрацію народження дитини, подавши наявні в них медичні документи та свідоцтва про народження, які вони отримали в Криму на тимчасово окупованій території, а в разі відмови провести таку реєстрацію, можуть оскаржити дії органів ДРАЦСУ.

Таким чином суд вірно встановив, що держава з метою захисту прав дітей, народжених на тимчасово окупованих територіях, на законодавчому рівні врегулювала можливість проведення реєстрації факту народження на підставі документів, виданих на тимчасово окупованих територіях України.

Посилання заявників на практику ЄСПЛ, яку необхідно брати до уваги під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, у даному випадку є необґрунтованими, оскільки справа по суті заявлених вимог провстановлення факту, що має юридичне значення не розглядалася і оцінка поданих заявниками доказів судами не проводилась.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 379 ЦПК України, як підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі за заявою про встановлення факту народження дитинипостановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки заявники звільнені від сплати судового збору на підставі пункту 21 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко