Провадження № 22-ц/824/9885/2022 Доповідач: Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року про відмову у видачі судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 травня 2022 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року про відмову у видачі судового наказу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року повторно відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати вказану ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування мотивів скасування апеляційним судом попередньої ухвали суду про відмову у видачі судового наказу. На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу, пославшись на те, що згідно відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області ОСОБА_2 зареєстрованим по м. Києву та Київській області не значиться. При цьому, стягувачем до заяви було долучено Акт обстеження №58 від 11.05.2021 року, згідно якого боржник ОСОБА_2 , який дійсно не має зареєстрованого місця проживання, фактично проживає у АДРЕСА_1 . За таких обставин, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених ч. 9 ст. 165 ЦПК України, є проявом надмірного формалізму з боку суду, який постановив ухвалу без врахування усіх обставин справи та наявних у справі доказів.

Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги та скасування ухвали, виходячи з наступного.

Відмовляючи у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції виходив з того, що 14.07.2022 року на запит суду надійшла відповідь Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, згідно якої зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 по м. Києву та Київській області не значиться, що відповідно до ч. 9 ст. 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.При цьому, на думку суду, не має правового значення та обставина, що заява про видачу судового наказу подається заявником ОСОБА_1 за місцем її фактичного проживання (ст. 28 ЦПК України), оскільки в даній справі підставою для відмови у видачі судового наказу є не порушення правил підсудності, а отримання судом інформації, яка не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника.

Однак повністю з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до п. 9 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Частинами 4-9 ст. 165 ЦПК України визначено, що суддя з метою визначення підсудності, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, не пізніше наступного дня з дня отримання заяви про видачу судового наказу перевіряє зазначене у заяві місцезнаходження боржника за відомостями, внесеними до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами розгляду отриманих судом відомостей про місцезнаходження боржника - юридичної особи або фізичної особи - підприємця буде встановлено, що заява про видачу судового наказу не підсудна цьому суду, суд не пізніше десяти днів з дня надходження заяви постановляє ухвалу про передачу заяви про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами за підсудністю.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 зазначала, що вона є внутрішньо переміщеною особою та разом з дочкою проживає за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 долучила до заяви копії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 10 грудня 2018 року № 3009-30718, від 04 жовтня 2019 року №3009- (а.с.14, 15).

Враховуючи обставини справи та на підставі вищенаведених правових норм, заявник, дійсно, мала право подати заяву про видачу судового наказу про стягнення аліментів за місцем її фактичного проживання у зв`язку із доведеністю даної обставини належними та допустимими доказами, з чим обґрунтовано погодився і суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

При цьому, посилаючись на ч. 9 ст. 165 ЦПК України, суд відмовив у видачі судового наказу, оскільки йому не вдалося отримати інформацію щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) боржника, зазначивши при цьому, що дана правова норма носить імперативний характер.

Слід зазначити, що ч. 9 ст. 165 ЦПК України, дійсно, носить імперативний характер, і висновок суду у цій частині правильний, однак, виходячи зі змісту та логічного взаємозв`язку частин 4-9 правової норми ст. 165 ЦПК України, можна дійти висновку, що відсутність інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) боржника являється безальтернативною підставою для відмови у видачі судового наказу в разі подання заяви про видачу судового наказу за загальними правилами підсудності, тобто за місцем проживання (перебування) боржника. Натомість у даній справі заява подана за правилами альтернативної підсудності, за місцем проживання заявника, відтак неотримання судом інформації про зареєстроване місце проживання боржника не може бути підставою для відмови у видачі судового наказу, оскільки не свідчитиме про порушення правил підсудності.

Обгрунтовуючи вищенаведені висновки, колегія суддів зазначає, що ч. 4-9 ст. 165 ЦПК України встановлюють алгоритм дій судді з метою визначення підсудності заяв про видачу судового наказу, що, зокрема, підтверджується змістом ч. 4, яка сформульована таким чином: «Суддя з метою визначення підсудності…..», і норма так сформульована з метою недопущення порушень правил підсудності, що є однією з підстав для відмови у видачі судового наказу (п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).

У даній справі підсудність судом визначена - це підсудність за місцем фактичного проживання заявника, що є її правом в силу вимог ст. 28 ЦПК України. Отже, встановлення місця проживання боржника не має правового значення для визначення підсудності у даній справі, зважаючи на подання ОСОБА_1 заяви за місцем її проживання, що було перевірено судом та з чим суд погодився в оскаржуваній ухвалі. Оскільки порушень правил підсудності при подачі ОСОБА_1 заяви не вбачається, по справі відсутні підстави для відмови у видачі судового наказу згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Посилання ж суду на те, що ч. 9 ст. 165 ЦПК України є самостійною підставою для відмови у видачі судового наказу є помилковими, оскільки дана правова норма нерозривно пов`язана з усією нормою статті 165 ЦПК, і на думку колегії, застосовується у разі подання заяви про видачу судового наказу за загальними правилами підсудності (ст. 27 ЦПК України), встановлюючи наслідки отримання судом інформації, яка не дає можливості встановити зареєстроване місце проживання боржника, що свідчитиме про порушення правил підсудності у разі розгляду такої заяви судом та, відповідно, становитиме підставу для відмови у видачі судового наказу згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України. При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що підстави для відмови у видачі судового наказу встановлені ч. 1 ст. 165 ЦПК України, і цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Крім того, заявником до заяви долучено копію Акту №58 від 11.05.2021 року (а.с.18), складеного на замовлення ОСОБА_2 , з якого вбачається, що останній фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Критична оцінка даного Акту судом жодним чином не спростовує тієї обставини, що заявник, яка реалізувала наявне у неї право подати заяву про видачу судового наказу за своїм місцем проживання, виконала свій обов`язок та надала суду наявні у неї належні та допустимі докази фактичного місця проживання боржника, що, на думку колегії, є достатньою підставою для розгляду заяви про видачу судового наказу із направленням кореспонденції за результатами розгляду заяви на останню відому адресу боржника, зазначену у вищевказаному Акті.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що праву заявника на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогами, передбаченими ч. 1 ст. 161 ЦПК України, кореспондує право боржника звернутися до суду із заявою про скасування судового наказу в порядку, визначеному ст. 170 ЦПК України, що виступає гарантією дотримання прав боржника у такому виді провадження, як наказне.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, порушив норми процесуального права та дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України справедливий розгляд справи є завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

При цьому, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки Солом`янським районним судом м. Києва ухвалу від 28 липня 2022 року постановлено з порушенням норм процесуального права, ухвала підлягає скасуванню в порядку, визначеному ст.379 ЦПК України, з направленням справи для продовження розгляду досуду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Фадєєвої Наталії Ігорівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , - задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 28 липня 2022 року - скасувати, справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів - направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: