КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Соловей Г.В.
Єдиний унікальний номер справи № 381/720/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9173/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Ігнатченко Н.В. , Савченка С.І.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельних ділянок спільною сумісною власністю подружжя.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду , дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У березні (21 березня 2022 року) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебуває із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі із 24 грудня 1999 року. Під час перебування в шлюбі, ними , у громадянки ОСОБА_3 , за рахунок спільних коштів було придбано за 105 500 грн 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений 16 грудня 2013 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Сушановою Т. В. Відповідно до умов договору земельна ділянка, на якій розташована відчужувана частина житлового будинку, перебуває у продавця у користуванні, має загальну площу 0,05 га, кадастровий номер :09:014:0153.

У 2014 році відповідачем було оформлено документи щодо приватизації зазначеної земельної ділянки та її подальшого поділу на 2 окремі ділянки, а саме:

- площею 0,0303 га(кадастровий номер :09:014:0171 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- площею 0,0197 га(кадастровий номер :09:014:0172з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідачка ОСОБА_2 , 29 грудня 2014 року, за нотаріальної згоди позивача, уклала з ОСОБА_4 договори дарування земельної ділянки, площею 0,0303 га (кадастровий номер :09:014:0171) та розташованої на цій ділянці 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , співвласник домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0218 га (кадастровий номер :09:014:0174) за цією ж адресою.

Крім того, ОСОБА_5 , співвласник домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , подарував ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0346 га (кадастровий номер :09:014:0170), розташовану за цією адресою.

Як зазначає позивач, 29 грудня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 відчужила 1/2 частину житлового будинку та земельну ділянку під зазначеним будинком, які належали позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя.

Одночасно з укладанням зазначених договорів дарування відповідачем від співвласників, було отримано в дарунок земельні ділянки кадастровий номер :09:014:0174 та кадастровий номер :09:014:0170 на території зазначеного домоволодіння, які межують з земельними ділянками, що належали позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, позивач вважає, що шляхом укладання зазначених договорів дарування частини будинку та земельних ділянок між сторонами договорів фактично приховувалось укладання договорів міни нерухомого майна, до яких застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а відтак і на земельні ділянки з зазначеними кадастровими номерами має розповсюджуватись право спільної сумісної власності позивача та відповідача.

У зв`язку з викладеними обставинами, вважає, що є наявні правові підстави для визнання права спільної сумісної власності позивача та відповідача на набуті відповідачем земельні ділянки.

У прохальній частині позову просив:

Визнати земельні ділянки кадастровий номер :09:014:0174 площею 0,0218 га та кадастровий номер :09:014:0170 площею 0,0346 га, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву.

У відзиві зазначила, що позовна заява не обґрунтована та безпідставна, а позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи і не підлягають задоволенню. Так, позивач, посилаючись на удаваність спірних договорів дарування на земельні ділянки, помилково вважає, що їх укладено з метою приховування договорів міни, до яких застосовуються положення про купівлю-продаж, проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надав.

Представник відповідачки подав заяву, в якій просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, посилаючись на порушення норм матеріального права і процесуального права, та постановити нове рішення про задоволення вимог. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовних вимог.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 06 жовтня 2022 року, 10 листопада 2022 року, за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Представник ОСОБА_2 приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що апелянт та його представник, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, а тому відсутні підстави вважати їх неявку до суду поважною.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено що з 24 грудня 1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування в шлюбі, ОСОБА_2 у громадянки ОСОБА_3 придбала 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був посвідчений 16 грудня 2013 року приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Сушановою Т.В. Відповідно до умов договору ( п. 3) земельна ділянка, на якій розташована відчужувана частина житлового будинку, перебуває у продавця у користуванні, має загальну площу 0,05 га, кадастровий номер :09:014:0153. (а.с. 17-18).

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25 грудня 2013 року № 5/1-XLVІІІ-VІ, в тому числі згідно додатку до рішення, ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, ведення садівництва та проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею земельних ділянок згідно додатку в межах земель Фастівської міської ради.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25 березня 2014 року № 25/50-LІ-VІ, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0775 га, кадастровий номер :09:014:0157, для ведення особистого селянського господарства за адресою : АДРЕСА_1 та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_2 .

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки, посвідченого 29 грудня 2014 року Сушановою Т. В., приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за номером 3238, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0346 га, з кадастровим номером :09:014:0170, в зовнішніх межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки, посвідченого 29 грудня 2014 року Сушановою Т. В., приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за номером 3239, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0218 га, з кадастровим номером :09:014:0174, в зовнішніх межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же день, відповідно до Договору дарування частки житлового будинку, посвідченого 29 грудня 2014 року Сушановою Т.В., приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за номером 3240, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 належну їй 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування земельної ділянки, посвідченого 29 грудня 2014 року Сушановою Т. В., приватним нотаріусом Фастівського нотаріального округу Київської області, зареєстровано в реєстрі за номером 3241, ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0303 га в зовнішніх межах згідно з планом, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач, вважаючи, що відбулися договори міни, просив визнати земельні ділянки з кадастровим номером: :09:014:0174, площею 0,0218 га та з кадастровим номером: :09:014:0170, площею 0,0346 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю його та відповідачки.

Частина 1 ст. 15 ЦКУкраїни закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтується на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦКУкраїни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368ЦК, ст. 60 СК); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК); майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів (ст. 175 СК); земельні ділянки членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними (ст. 89 ЗК); квартира (будинок), передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у їх спільну сумісну власність (ч. 2 ст. 8 Закону № 2482-ХІІ); приміщення загального користування, опорні конструкції багатоквартирного будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у багатоквартирному житловому будинку - належать співвласникам будинку (ч. 2 ст. 382ЦК); майно, набуте жінкою та чоловіком за час спільного проживання однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ст. 74 СК).

Пунктами 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено,що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За загальним правилом ст. 60 Сімейного Кодексу України майно,набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного Кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою.

Згідно зі статтею 57 Сімейного Кодексу України(у редакції на час укладення сторонами шлюбу) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 Сімейного Кодексу Українисвідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

У справі, яка переглядається, саме на позивача ОСОБА_1 покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 Сімейного Кодексу України, оскільки спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.

Враховуючи норми Сімейного Кодексу України, та ту обставину, що на час укладення договорів дарування, сторони хоч і перебували у шлюбі, однак ОСОБА_2 отримала майно у дар, тому висновок суду, що відповідно до ст. 57 Сімейного Кодексу України майно не є спільною сумісною власністю, є обґрунтованим.

Позивач ОСОБА_1 не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, жодного належного та допустимого доказу на спростування укладених договорів дарування. Доводи апеляційної скарги, що суд не взяв до уваги той факт, що перед укладенням договорів дарування, були укладені договори дарування спільного майна подружжя, не спростовують висновків суду щодо отримання ОСОБА_2 нерухомого майна у дар. Будь-яких доказів, що позивачем в установленому законом порядку договори дарування були оспорювані чи оскаржені, матеріали справи не містять. Жодного доказу на підтвердження укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 договорів міни апеляційна скарга не містять, і доводи в цій частині ґрунтуються лише на припущеннях.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що визначаючи правовий статус спірного майна , суд має враховувати, чи надано позивачем докази на спростування отримання відповідачкою ОСОБА_2 майна відповідно до договорів дарування.

При розгляді справи представником позивача не було надано належних доказів, які б спростували режим права особистої приватної власності дружини, яка є відповідачем по справі.

Посилання на факт укладення договору дарування для приховування інших договорів не є належним доказом, що обґрунтовує та підтверджує предмет позову.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК Українидоказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 через недоведеність його позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції , відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , суд

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді