РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/1679/22

Провадження № 2/293/498/2022

01 грудня 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Проценко Л.Й.

за участі: секретаря судового засідання Тишкевич К.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог

14.10.2022 ОСОБА_1 звернувся до Черняхівського районного суду Житомирської області з позовною заявою до ПП «Автомагістраль», в якій просив стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 : заборгованість по заробітній платі в розмірі 40 712,91 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 19 909,68 грн, що разом складає 60 622 (шістдесят тисяч шістсот двадцять дві) грн. 59 коп; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.05.2022 по вересень 2022 року включно у розмірі 62 195, 25 грн. (шістдесят дві тисячі сто дев`яносто п`ять грн. 25 коп) та зобов`язати ПП «Автомагістраль» зробити всі відрахування до пенсійного фонду та інші утримання, які робилися з заробітної плати ОСОБА_1 .

14.11.2022 позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просить стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 38036,20 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2022 по 14.10.2022 у розмірі 92 043, 70 грн. та зробити всі відрахування до пенсійного фонду та інші утримання, які робилися з заробітної плати ОСОБА_1 (а.с.66-71).

Позов обґрунтований тим, що позивач у період з 11.05.2021 по 05.05.2022 перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль». Однак, за час перебування у трудових відносинах відповідач в порушення трудового законодавства про оплату праці, не виплатив позивачу нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за вказаний період роботи, що становить 38036,20 грн., та підтверджується довідкою, яку відповідач надав позивачу лише разом з відзивом на позов (08.11.2022). 05.05.2022 позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідач не провів з позивачем повний розрахунок, не виплатив заробітну плату, в тому числі і не виплатив компенсацію за невикористану відпустку. Разом з тим, згідно чинного законодавства має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2022 по 14.10.2022.

ІІ. Процедура та позиції сторін

Ухвалою від 19.10.2022 суд звільнив позивача від сплати судового збору, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи постановив проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Призначив перше судове засідання на 12 год. 00 хв. 09 листопада 2022 року (а.с.36).

04.11.2022 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника відповідача- адвоката Корзаченка В.М. про відкладення розгляду справи №293/1679/22(а.с.40).

Крім того, 09.11.2022 засобами поштового зв`язку на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката Корзаченка В.М., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1301169 та договору № 04/01-2022 від 04.01.2022, про проведення судового засідання у режимі відео конференції поза межами приміщення суду, призначеного на 12:00 год. 09.11.2022. Також подав відзив на позовну заяву, в якому просить, зважаючи на наявність спору щодо підстав для задоволення позову, розгляд справи здійснювати у загальному позовному провадженні за участі сторін у судовому засіданні. У задоволені позовних вимог просить відмовити повністю. Клопотання, відзив та квитанцію про надіслання позивачу подано до відділення поштового зв`язку 03.11.2022 (а.с.42-58).

09.11.2022 ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд постановив відкласти розгляд справи на 01.12.2022 на 11 год. за клопотанням представника відповідача від 04.11.2022 (а.с.59-60).

Ухвалою від 09.11.2022 суд відмовив в задоволенні клопотання представника ПП «Автомагістраль» Корзаченка В.М. про проведення судового засідання призначеного на 12:00 год. 09.11.2022 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (а.с.61).

14.11.2022 до канцелярію суду позивач подав відповідь на відзив з квитанцією про надіслання відповідачу. А також подав уточнену позовну заяву, в якій просить прийняти дану заяву до розгляду, визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та поновити його (а.с. 72-76).

Суд ухвалою від 21.11.2022 клопотання позивача задовольнив. Визнав поважною причину пропуску строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та поновив його. Прийняв до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення заборгованості з заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та встановив відповідачу 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали суду про прийняття уточненої позовної заяви для надання відзиву на уточнені позовні вимоги (а.с.79-80).

17.11.2022 суд виніс ухвалу, якою заяву представника відповідача ПП «Автомагістраль» - адвоката Корзаченка В.М. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі №293/1679/22 задовольнив частково. При цьому забезпечив участь ОСОБА_2 в судовому засіданні, призначеному на 11:00 год. 01 грудня 2022 року та за потреби у всіх наступних судових засіданнях по цивільній справі №293/1679/22 в режимі відеоконференції через систему EASYCON (а.с. 77).

01.12.2022 позивач в судове засідання не з`явився, в адресованій суду телефонограмі просив розгляд справи здійснювати без його участі, позов підтримав з підстав викладених в позовні заяві (а.с.83).

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 11:00 год. 01 грудня 2022 року в режимі відео конференції участі не взяв.

У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювався.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження.

Встановлено, що згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 ,1965 р.н., у період з 11.05.2021 по 05.05.2022 перебував у трудових відносинах з відповідачем ПП «Автомагістраль»; відповідно до наказу № 181 від 05.05.2022 позивач звільнений з займаної посади (робітник 3 розряду дільниці) за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с.11, зворотній бік).

Згідно з довідкою від 03.11.2022 №А-00000339 позивачу нарахований дохід за період з 01.01.2022 по 05.05.2022: в розмірі 51762,91 грн, в тому числі нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 13149,10 грн.; виплачено у січні - 11050 грн.; сума ПДФ0 -9317,33 грн, військовий збір за вказаний період становить 776,45 грн. Середньоденний дохід позивача на момент звільнення згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 становить 571,70 грн. (а.с.51).

Згідно копій відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_1 станом на 06.10.2022 в період з січня по травень 2022 включно (за виключенням березня 2022 року) йому був нарахований дохід у таких же розмірах як і у довідці від 03.11.2022 №А-00000339, а саме: за січень 2022 13726,71 грн, у лютому - 13726,71 грн, у квітні 11160,39 грн, у травні 2022-13149,10, що включає компенсацію за невикористану відпустку (а.с.14).

Як встановлено судом вказані суми були нараховані, але не виплачені відповідачем в повному обсязі. Як свідчать матеріали справи позивач отримав кошти 04.05.2022 у розмірі 6000 грн та 01.06.2022 5500 грн. Вказана сума доходу включена відповідачем в довідці як заробітна плата за січень 2022. Таким чином, позивач не отримав заробітну плату з лютого 2022 по день звільнення, включаючи компенсацію за невикористану відпустку.

ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду

Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності з ч.1 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Предметом даного спору є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення нарахованої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону та ст. 97 КЗпП України суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку ( ст. 15 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середня заробітна плата обраховується згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У відповідності до абз.4 ч.1 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» 2136-IX, в редакції від 19.07.2022 у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Частиною 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" визначено, зокрема, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Крім того, необхідно зазначити, що у частині другій статті 233 КЗпП України (у редакції чинній на день звернення з позовом до суду) передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення в судовому порядку заборгованості по розрахунковим коштам та в порядку ст. 117 КЗпП України компенсацію за несвоєчасний розрахунок.

Відповідно до ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідно до частини другої ст. 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Правила нарахування заробітної плати трудовим законодавством не регламентовано. У cт. 115 КЗпП України визначено лише порядок її виплати, - не рідше двох разів на місяць.

Незважаючи на те, що військовий стан віднесений до переліку форс-мажорних обставин, це не означає автоматичне звільнення суб`єкта господарювання від виконання ухвали суду. Посилаючись на форс-мажор як на підставу, зацікавленій стороні обов`язково потрібно довести, як саме проявився форс-мажор у конкретному випадку. Одного лише абстрактного посилання на наявність форс-мажору буде однозначно недостатньо.

Зокрема, з цього приводу в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №904/3886/21 зазначено: «... Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом ...».

Тягар доказування впливу форс-мажорних обставин покладається на сторону, яка про них заявляє.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи відповідача про неможливість виплати заробітної плати в період дії воєнного стану, оскільки вони частково спростовуються доводами позивача, викладеними в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.66-75).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Відповідно до статей 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Посилання відповідача на те, що внаслідок ведення бойових дій у Бучанському районі Київської області, зокрема тривалої окупації військами РФ офісу та інших обставин непереборної сили, у тому числі й існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання як господарських зобов`язань, так і обов`язку щодо здійснення бюджетних платежів та виплат заборгованості працівникам підприємства суд приймає до уваги. Однак, обставини свідчать, що з моменту виведення російських військ з території Київської області пройшов значний час, територія ПП «Автомагістраль» та частина виробничих приміщень перебували під окупацією російських військ (в період з 25.02.2022 по 03.04.2022).

При цьому позивач вказує, що 01.04.2022 він був викликаний на роботу та прибув в Головний офіс ПП «Автомагістраль», що розташоване в с. Синяк, вул. Київська,б. 68, Вишгородський район, Київської області. На території видимих значних пошкоджень не було, приміщення були цілі, стояла техніка підприємства. Саме з 01.04.2022 на території підприємства перебувало майже 200 чоловік робочих та працювало до 40 одиниць техніки. Позивач як робочий разом з іншими працювали на розборі завалів у м. Ірпіні, потім м. Бородянка та в м. Буча спільно із службами надзвичайних ситуацій та технікою наданою ПП «Автомагістраль».

Аналізуючи вказані обставини справи, суд вважає за можливе прийняти до уваги висновки викладені в постанові ВП ВС у справі № 905/857/19.

У цій справі ВП ВС зауважила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином, відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність форс-мажорних обставин, не надав беззаперечних доказів про їх існування, не довів суду неможливості здійснити виплата заробітну плату працівникам, а тому судом критично оцінюються вказані обставини з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено відсутності заборгованості з виплати позивачу заробітної плати та усіх сум, що підлягають виплаті у день звільнення. Більше того така заборгованість визнається відповідачем, про що свідчить довідка про нарахований, але невиплачений дохід ОСОБА_1 (а.с.51).

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невиплачену відпустку в розмірі 38036,20 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено. Таким чином, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду ОСОБА_1 з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі не сплив.

Відповідальність за порушення вимог ст.ст. 116-117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, настає за наявності вини підприємства.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пункт 21 зазначеної постанови передбачає, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Водночас, п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно з п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, під час проведення розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки розрахунку при звільненні з використанням даних про середній заробіток позивача.

Відповідно до довідки від 03.11.2022 №А-00000339 позивачу нарахований дохід за період з 01.01.2022 по 05.05.2022: в розмірі 51762,91 грн; сума ПДФ0 -9317,33 грн, військовий збір за вказаний період становить 776,45 грн, сплачено за вказаний період 11050 грн. Середньоденний дохід позивача на момент звільнення згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 становить 571,70 грн.

Позивача було звільнено 05.05.2022, тобто затримка виплати заробітної плати після звільнення настає з 06.05.2022.

Отже, за період з 06.05.2022 по 14.10.2022 з урахуванням норм тривалості робочого часу затримка виплати заробітної плати складає 115 робочих дні.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період 06.05.2022 по 14.10.2022 за 116 робочих днів складає 66317,28 грн. (571,70 грн х 116 р.д.).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30000,00грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд зазначає у резолютивній частині рішення присудженні до стягнення кошти без утримання податків й інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством, оскільки такі відрахування є обов`язком роботодавця.

Щодо надання оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Водночас, згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

V. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 908,00 грн., оскільки позивач у силу п. 3 ч.1 та ч.2 статті 8 Закону України "Про судовий збір" звільнений від його сплати при зверненні до суду з вказаними позовними вимогами.

Керуючись ст.ст. 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» (юридична адреса: 07351, Київська область, Вишгородський район, с. Синяк, вул. Київська, б.68, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 )

заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 38036 (тридцять сім тисяч двісті сорок вісім) грн. 20 коп., а також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 06.05.2022 по 14.10.2022 у розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн., а всього 68036 (шістдесят вісім тисяч тридцять шість) гривень 20 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст прішення виготовлений та підписаний 01.12.2022.

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО