Провадження № 22-ц/812/154/22 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2022 року м. Миколаїв Справа № 489/757/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

при секретарі судового засідання Ткаченко Н.Ю.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 15 вересня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції архітектури та містобудування України про повернення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі Управління ДАБІ у Миколаївській області) області про повернення безпідставно набутих коштів.

Доводи позову обґрунтовувала тим, що 25 вересня 2017 року згідно постанови Управління ДАБІ у Миколаївській області № 112 її було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 188-42 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 6 800 грн.

06 вересня 2019 року вона звернулась до Вознесенського міськрайонного суду з позовом до Управління ДАБІ у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вищезазначеної постанови.

Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року її позов задоволено. Оскаржувана постанова Управління ДАБІ у Миколаївській області № 112 від 25 вересня 2017 року скасована.

Згідно довідки Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби № 9046 від 26 грудня 2019 року на виконанні у відділі знаходиться виконавче провадження за скасованою постановою Управління ДАБІ у Миколаївській області, а саме: ВП № 55165232. Станом на 01 грудня 2019 року утримано: виконавчий збір - 680 грн, витрати на проведення виконавчих дій - 151 грн, борг 6 343 грн 52 коп., залишок 456 грн 48 коп.

Згідно довідки розрахунку Головного управління ПФУ у Миколаївській області від 10 січня 2020 року за № 196/27 з пенсії позивача було стягнуто всього 7 174 грн 32 коп.

Таким чином, Вознесенським міськрайонним відділом державної виконавчої служби безпідставно стягнені грошові кошти у розмірі 7 174 грн 32 коп. за виконавчим провадженням № 55165232.

Правові підстави, на яких Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби стягнув грошові кошти, відпали, оскільки рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року скасовано постанову Управління ДАБІ у Миколаївській області № 112 від 25 вересня 2017 року, винесену головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу Управління ДАБІ в Миколаївській області, якою позивача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 188-42 КУпАП.

Апеляційну скаргу Управління ДАБІ у Миколаївській області на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2019 року без змін.

21 січня 2020 року вона звернулась до суду з заявою про поворот виконання судового рішення, однак ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 лютого 2020 року відмовив у задоволенні заяви про поворот виконання судового рішення.

У лютому 2020 року вона звернулась до Управління державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області із заявою про повернення їй коштів з бюджету, але 26 лютого 2020 року їй було повернуто документи без виконання у зв`язку з відсутністю документу, відповідно до якого здійснюється повернення коштів.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Управління ДАБІ у Миколаївській області на її користь безпідставно стягнені грошові кошти в розмірі 7 174 грн 34 коп. за виконавчим провадженням № 55165232.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що грошові кошти у розмірі 7 174 грн 32 коп. були набуті відповідачем на виконання постанови Управління ДАБІ у Миколаївській області № 112 від 25 вересня 2017 року, яка на той час була чинною, тобто не безпідставно, а тому суд приходить до висновку про недоведеність позивачем наявності передбаченої частиною 1 статті 1212 ЦК України умови для стягнення зазначених грошових коштів з відповідача як безпідставно набутих.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з його безпідставністю та невірно обраного способу захисту.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відмову у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував тим, що грошові кошти були набуті відповідачем на виконання постанови, яка на той час була чинною, тобто небезпідставно.

Проте, відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Суд першої інстанції правильно посилається на норму частини 1 статті 1212 ЦК України, проте неправильно її застосовує, та вказує на неї як на підставу для відмови у задоволенні позову, тоді як відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України, позов необхідно задовольнити.

Правові позиції у зазначених судом першої інстанції постановах Верховного Суду не можуть бути застосовані до даної справи у зв`язку із тим, що у зазначених справах розглядались інші правовідносини, які не є подібними до даної справи.

Так в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 753/15556/15-ц розглядалась справа, яка стосується виплати вихідної допомоги у трудових правовідносинах. В даній справі позивачу було відмовлено на підставі частини 1 статті 1215 ЦК України. Так, частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутністю рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Очевидно, що стягнені з позивача грошові кошти до даного переліку не входять, відтак ці правовідносини не є подібними.

Що стосується постанови Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, то в даній справі також були інші правовідносини, а позивачу було відмовлено у зв`язку з не доведенням тих обставин, на які він посилається.

Таким чином, вказані правові позиції не можуть бути застосовані у даній справі.

Також, ОСОБА_1 було в повній мірі доведено безпідставність набуття грошових коштів відповідачем.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивач не позбавлена права на звернення до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про повернення грошових коштів по виконавчому провадженню № 55165232 у зв`язку з скасуванням виконавчого документу, на підставі якого було відкрито вказане виконавче провадження є хибним у зв`язку з тим, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить порядку повернення безпідставно набутих грошових коштів. Такого порядку не містить також і частина 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається суд.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року замінено відповідача у справі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області на правонаступника Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі ДІАМ).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу доводи скарги не визнав та просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що ДІАМ не є правонаступником Управління ДАБІ у Миколаївській області, оскільки є новим органом влади та згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб підприємців та громадських формувань не є правонаступником юридичних осіб публічного або приватного права.

Крім того, по суті позовних вимог у відзиві зазначено, що грошові кошти у розмірі 7 174.32 грн були набуті на виконання постанови Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області № 12 від 25 вересня 2017 року, яка на той час була чинною, тобто не безпідставно, а тому позивачем не доведено наявності, передбаченої частиною 1 статті 1212 ЦК України умови для стягнення зазначених грошових коштів з відповідача як безпідставно набутих.

Сторони в судове засідання не з`явилися повідомлені судом належним про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим з огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд допустив розгляд справи без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що постановою Управління ДАБІ у Миколаївській області № 112 у справі про адміністративне правопорушення від 25 вересня 2017 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 188-42 КУпАП та накладено на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6 800 грн.

17 листопада 2017 року старшим державним виконавцем Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області Долженко А.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 55165232 з примусового виконання постанови № 112 від 25 вересня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави штраф у розмірі 6 800 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року, скасовано постанову Управління ДАБІ у Миколаївській області № 112 від 25 вересня 2017 року винесену головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу Управління ДАБІ у Миколаївській області, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 188-42 КУпАП.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2019 року залишено без змін.

Згідно довідки Управління ПФУ ГУ ПФУ в Миколаївській області (м. Вознесенськ) від 10 лютого 2020 року за вих. № 196/27, з пенсії ОСОБА_1 утримано (відраховано) 7 174 грн 32 коп.

Відповідно до довідки Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області від 26 грудня 2019 року за вих. № 9046, станом на 01 грудня 2019 року, з ОСОБА_1 утримано по виконавчому провадженні № 55165232: виконавчий збір 680,00 грн; витрати на проведення виконавчих дій 151 грн; борг 6 343 грн 52 коп.; залишок 456 грн 48 коп.

З листа Управління державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області від 26 лютого 2020 року за вих. № 06-06-06/207, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про повернення грошових коштів за відсутності документа, відповідно до якого здійснюється повернення/стягнення коштів.

Відповідно до довідки Управління ПФУ ГУ ПФУ в Миколаївській області (м. Вознесенськ) від 10 лютого 2020 року за вих. № 196/27, з пенсії ОСОБА_1 за період з березня 2018 року по листопад 2019 року утримано (відраховано) 7 174 грн 32 коп.

23 березня 2020 року постановою головного державного виконавця Червоної Я.В. виконавче провадження № 55165232 з примусового виконання постанови № 112 від 25 вересня 2017 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Управління ДАБІ у Миколаївській області штрафу, закінчено на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 (скасування рішення, яке підлягало виконанню) Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2021 року відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України).

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина 1 статті 5 ЦПК України).

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Отже, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Предметом позову є вимоги боржника, зокрема, до Державної архітектурно - будівельної інспекції у Миколаївській області (яка була замінена судом апеляційної інстанції на ДІАМ) про повернення штрафу та витрат виконавчого провадження, сплачених боржником (позивачем) при примусовому виконанні постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка скасована судовим рішенням.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц.

Відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача: 6 343.52 грн частково сплаченого штрафу; 151 грн витрат на проведення виконавчих дій та 680 грн виконавчого збору.

Щодо стягнення з відповідача 6 343.52 грн сплаченої частини штрафу.

Як встановлено матеріалами справи за постановою ДАБІ № 112 по справі про адміністративне правопорушення від 25 вересня 2017 року на ОСОБА_2 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 188-42 КУпАП, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6 800 грн, які перераховуються до державного або місцевого бюджету.

Судовим рішення від 02 жовтня 2019 року в адміністративній справі № 473/3821/19 зазначена постанова ДАБІ скасована.

Адміністративна відповідальність є одним із видів юридичної відповідальності, яка встановлюється державою шляхом видання правових норм, які визначають підстави відповідальності, заходи, що можуть бути застосовані до порушників, порядок розгляду справ про правопорушення і виконання зазначених заходів. Вона потребує оформлення відповідними процесуальними документами і здійснюється державою через уповноважені органи шляхом покарання особи відповідно до чинного законодавства.

Адміністративна відповідальність - це реалізація адміністративно-правових санкцій, застосування адміністративних стягнень.

Суть адміністративної відповідальності полягає у впливі, що чинять уповноважені органи або посадові особи на громадянина, який вчинив адміністративне правопорушення і тягне за собою негативні для правопорушника наслідки морального (попередження), матеріального (штраф) або особистого характеру (адміністративний арешт).

Штраф це грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках, установлених законодавством України (стаття 27 КУпАП).

ДАБІ на час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності була центральним органом виконавчої влади в Україні, який реалізовував державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, тобто є суб`єктом владних повноважень.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, не можна віднести до цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна, до яких можливо застосувати положення статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова ситуація була розглянута Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 30 жовтня 2018 року у справі № 826/13636/14. За змістом постанови касаційного суду у цій справі стягнення грошових коштів, сплачених на виконання постанови ДАБІ повинно вирішуватися в адміністративній справі, по якій ухвалено рішення про скасування протиправної постанови ДАБІ.

Щодо позовних вимог про стягнення 151 грн витрат на проведення виконавчих дій та 680 грн виконавчого збору як безпідставно отриманих коштів.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1, частиною 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин 1, 4 та 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до державного бюджету України.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Як зазначено вище, здійснення особою захисту порушеного права шляхом застосування кондикційного позову можливе лише за умови наявності підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача відповідне майно (у тому числі грошові кошти).

При цьому для правильного застосування статті 1212 ЦК України необхідно установити факт абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

У даному випадку стягнення з позивача на користь Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області грошових коштів у сумі 831 грн (151 грн витрат на проведення виконавчих дій та 680 грн виконавчого збору), пов`язане зі здійсненням державним виконавцем примусового виконання виконавчого документа.

Підставою для виникнення у боржника обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого державний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження».

Суд встановив, 23 березня 2020 року постановою головного державного виконавця Червоної Я.В. виконавче провадження № 55165232 закінчено на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 (скасування рішення, яке підлягало виконанню) Закону України «Про виконавче провадження».

Боржник дії державного виконавця щодо безпідставного стягнення судового збору, витрат виконавчого провадження не оскаржувала, за повернення виконавчого збору не зверталася.

З матеріалів справи відомо, що виконавчий документ було виконано частково шляхом відрахувань певних грошових сум із пенсії позивача.

Колегія суддів вважає, що грошові кошти у розмірі 680 грн були стягнуті державним виконавцем та зараховані до державного бюджету в межах виконавчого провадження, а тому відповідачами за такою позовною вимогою повинні бути відповідний відділ державної виконавчої служби та Державна казначейська служба України, а позивачем вимоги до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївської області та Державної казначейської служби України не заявлялися.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДІАМ про стягнення безпідставно отриманих коштів є необґрунтованими, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України є правильним.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність застосування у даній справи постанов Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц та від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц у зв`язку з встановленими у цих справах інших правовідносин, не впливають на вирішення справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не скасовують.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.