Провадження № 2/752/6909/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 жовтня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної дороги,-

в с т а н о в и в:

у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 щодо стягнення з нього матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 16 880,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 07.06.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю мотоцикла Geon PN-200 державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить йому, та автомобілем Seat Ibiza, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва 18.01.2022 року по справі № 752/19980/21 винуватцем дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди мотоцикл марки Geon PN-200 отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

З акту виконаних робіт від 13.08.2021 року № А244 вбачається, що вартість ремонту пошкодженого мотоциклу Geon PN-200 державний номерний знак НОМЕР_1 склала сума у розмірі 7180,00 грн.

Крім того, вказав, що пошкодження мотоциклу призвело до того, що він не зміг працювати 50 діб по його місцю роботи в ТОВ Глово АПП Україна, де він отримував заробітну плату 25000,00 грн., а пошкодивши мотоцикл залишився без засобів до існування, що спричинило порушення його нормального способу життя, через що також просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.08.2022 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 30).

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач через свого представника - адвоката Сліпкова В.С. подав відзив на позовну заяву, в котрому заперечив проти пред`явлених до нього вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Вказав на те, що його цивільно-правова відповідальність перед третіми особами була застрахована в установленому законом порядку ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС», розмір завданої позивачу шкоди не перевищує ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, а покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Крім того, зауважив, що розмір шкоди, на стягненні якої наполягає позивач, є недоведеним з точки зору положень ЦПК України. Також, зазначив, що позивач не отримував страхове відшкодування майнової шкоди у визначену страховиком розмірі, оскільки свідомо не звертався до страховика відповідача із заявою про отримання страхового відшкодування, тому належним способом захисту є звернення позивача до страховика відповідача, тобто до ПрАТ «СК «ІНТЕР -ПОЛІС» і заявою про страхове відшкодування. Зауважив, що ОСОБА_2 в той же час звертався із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 07.06.2021 року, та таким чином належним чином виконав вимоги п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від ПрАТ «СК «ІНТЕР -ПОЛІС» за № 0759 від 06.09.2022 року. Доказом належного підтвердження звернення ОСОБА_2 є копія повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка зареєстрована за вх. 3347 від 09.06.2021 року. Тому, просив у задоволенні позову відмовити.

Представником позивача - адвокатом Лісоногом Г.М. було подано відповідь на відзив, в якій останній вказав про те, що обраний відповідачем спосіб захисту полягає у викривленні фактів, що мали місце під час скоєння ДТП ОСОБА_2 . Зазначив з посиланням на постанову ВСУ у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року, що позивачем обрано належний спосіб захисту порушених прав, вимоги позову є доведеними та обґрунтованими, а тому просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач через свого представника - адвоката Сліпкова В.С. подано заперечення на відповідь на відзив та зазначено про безпідставність тверджень позивача, посилання на постанову ВСУ у справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 року нерелевантними та такими, що не застосовуються до виниклих правовідносин, просив у задоволенні позову відмовити.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 07.06.2021 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю мотоцикла GeonPN-200 державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням позивача та автомобіля Seat Ibiza, державний номер НОМЕР_2 під керуванням відповідача.

Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва 18.01.2022 року по справі № 752/19980/21 винуватцем дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 (а.с. 16-19).

Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини звернення ОСОБА_2 до суду встановлені та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2014 року.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно вказаного Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. ст. 3, 5 Закону).

Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством (ст. 29 Закону).

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи (ст. 12 Закону).

За змістом ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, відшкодування шкоди винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Отже, володілець джерела підвищеної небезпеки має відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту, що перевищує ліміт відповідальності страховика, франшизу, якщо вона встановлена умовами договору, і втрату вартості автомобіля у разі її наявності.

Суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону).

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15, 12.12.2018 року у справі № 758/2356/17-ц.

З матеріалів справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «ІНТЕР -ПОЛІС» згідно полісу АР/1744096 з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 130 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн.

Відомості про те, що позивач звертався до страхової компанії задля отримання страхового відшкодування, відмови останньої у проведенні такої або щодо перевищення розміру шкоди ліміту відповідальності страховика, матеріали справи не містять, доказів протилежного не надано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) від 04.07.2018 року зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, розмежувавши інститути регресу та суброгації.

В Постанові ВП ВС вказано: у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Якщо особа пред`являє позовні вимоги, які входять в обсяг та суму страхового відшкодування - належним відповідачем є страхова компанія.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Проте, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача - такий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Якщо вимоги особи стосуються відшкодування шкоди, що становить різницю між заподіяною шкодою та страховим відшкодуванням - власник/володілець транспортного засобу є належним відповідачем.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем було пред`явлено позов до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у справі повинна виступати ПрАТ «СК «ІНТЕР-ПОЛІС».

За таких обставин, на думку суду, вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 як з особи, винної у завданні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки, є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України того, що позивач був позбавлений можливості отримати інформацію щодо страхувальника цивільно-правової відповідальності відповідача, не надано, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, суд зазначає, що в ході розгляду справи позивач, будучи обізнаним про те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «СК «ІНТЕР -ПОЛІС», своїми правами, наданими цивільним процесуальним законодавством, зокрема, щодо залучення співвідповідача у справі, не скористався.

У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку про те, що позов в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягає.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Позивач вважає, що у зв`язку із пошкодження мотоциклу він не зміг працювати 50 діб по його місцю роботи в ТОВ Глово АПП Україна, де він отримував заробітну плату 25000,00 грн., а пошкодивши мотоцикл залишився без засобів до існування, що спричинило порушення його нормального способу життя, тому є всі правові підстави для стягнення на його користь моральної шкоди, визначивши її у розмірі 5 000,00 грн.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної шкоди» визначено поняття моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 вказаної постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 86 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи положення вказаних статей, приймаючи до уваги те, що позивачем як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, наявності такої шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та виникненням моральної шкоди, її розміру, не було надано доказів, на які б він посилався як на підставу своїх вимог в даній частині позову, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача в цій частині за їх недоведеністю.

За наведеного, суд надходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цілому.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 274-279, 352, 354 ЦПК, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко