Номер провадження: 22-ц/813/5762/22
Справа № 521/4839/21
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Фоміна Андрія Ігоровича на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 12 листопада 1998 року на Одеській Універсальній біржі "Вітязь" між ним та відповідачем було укладено договір N 98-841 від 12 листопада 1998 року щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв. м, який був зареєстрований в журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості за реєстровим номером 98-841 від 12 листопада 1998 року.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог вирішено відмовити.
29.12.2021 не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Фомін Андрій Ігорович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно було застосовано норми законодавства України та правові висновки Верховного Суду. Апелянт зазначає, що суд посилаючись на постанову Верховного Суду від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц, не врахував той факт, що на момент укладення угоди між позивачем та відповідачем на товарній біржі нотаріальне посвідчення не вимагалося. Крім того апелянт стверджує, що зі змісту договору № 98-841 від 12 листопада 1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», зареєстрований на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу. Відповідачка про дату, час та порядок розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі статтею 220 ЦК України. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка у теперішній час не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, тому суд вважає, що позивач не надав суду доказів навмисного ухилення відповідачки від нотаріального оформлення угоди, що порушує права та інтереси позивача. Передача грошових коштів не свідчить про набуття позивачем права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору. Також, в матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та звертає увагу на таке.

Фактичні обставини справи та оцінка апеляційного суду
12 листопада 1998 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на Одеській Універсальній біржі «Вітязь» було укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу №98-841, за умовами якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м, при цьому відповідачка отримала грошові кошти та передала позивачу зазначену квартиру (а.с.7-8).
17 листопада 1998 року договір купівлі-продажу нерухомого майна за №98-841 від 12 листопада 1998 року, а саме квартири АДРЕСА_1 був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентарізації та реєстрації об`єктів нерухомості (а.с.8 звор.).
Оскільки спірний договір було укладено 12.11.1998, спірні правовідносини регулюються ЦК Української РСР та Законом України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 4 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно із частиною першої статті 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Разом з тим, відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (постанова Верховного Суду України від 06.09.2017 в справі № 754/2339/16).
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для визнання правочину дійсним (постанови Верховного Суду від 22.02.2021 у справі № 545/440/18; від 04.03.2019 в справі № 665/2266/16-ц; від 30.10.2019 в справі № 140/2001/17).
За обставинами даної справи позивач не надав будь-яких доказів, які б відповідали вимогами ст.ст. 77-81 ЦПК України та свідчили про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, а також не надав доказів на підтвердження відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій щодо відчуження нерухомого майна, з огляду на що суд першої інстанції дійшов правильних висновків по суті спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції.
За ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, апеляційний суд враховує посилання апелянта щодо того, що договір купівлі-продажу не оспорювався та не визнавався недійсним та зауважує, що як вбачається з диспозиції ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу вважається вчиненим за наявності обов`язкових умов: його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Державна реєстрації остання стадія укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, що підтверджує набуття права власності та належність майна новому власнику.

Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09.06.1998 була затверджена Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, яка була чинна на момент укладення договору купівлі-продажу. Вказана Інструкція визначає порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.).

Згідно з п. 1.5 державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації.

За п. 1.6 державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.

Пункт 1.9 визначає, що до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться:

а) житлові і нежитлові будинки, садові будинки, дачі, гаражі, будівлі виробничого, господарського, соціально-побутового та іншого призначення, розташовані на окремих земельних ділянках вулиць, площ і провулків під окремими порядковими номерами; …

в) квартири багатоквартирних будинків.

Відповідно до 1.7 реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна.

Договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею відносяться до таких право встановлювальних документів, що закріплено Додатком 1 до цієї Інструкції.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 98-841 від 12.11.1998, а саме квартири АДРЕСА_1 був зареєстрований в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 17.11.1998. Відповідно вказаний договір пройшов державну реєстрацію права, а отже позивач отримав право власності на квартиру в порядку, встановленому законом на час укладення договору купівлі-продажу. Відомості про право власності на підставі відповідних правовстановлюючих документів та державної реєстрації уповноваженим органом Бюро технічної інвентаризації мають бути внесені в державні реєстри в порядку, встановленому чинним законодавством.

Посилання апелянта на те, що відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу нікчемним не впливають на правову кваліфікацію спору та не спростовують висновки суду першої інстанції. Так само посилання апелянта на постанову КЦС ВС від 10.04.2020 р. в справі № 522/14088/17 відхиляються апеляційним судом, оскільки предметом розгляду вказаної справи, були матеріально-правові вимоги про визнання приватизації та договору купівлі-продажу недійсним та поновлення на реєстраційному обліку, що є відмінним від обставин цієї справи, яка переглядається апеляційним судом.
Щодо інших доводів апеляційної скарги. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фоміна Андрія Ігоровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 07 листопада 2022 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк