Номер провадження: 22-ц/813/7447/22
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/21286/21

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/7447/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за житлово-комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Ковтун Ю.І. 31 травня 2022 року, повний текст рішення складений 10 червня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти за житлово-комунальні послуги у сумі - 27 861,71 грн..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що позивачка на підставі реєстрації у встановленому законом порядку проживає разом із спільною з відповідачем дитиною - малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою - АДРЕСА_1 у ЖК «19 Жечужина».

У грудні 2019 року припинилися фактичні шлюбні відносини між сторонами, відповідач став проживати окремо. З грудня 2019 року відповідач припинив брати будь-яку участь в утриманні майна та на протязі двох років не сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги.

Багатоквартирний будинок ЖК «19 Жемчужина» знаходиться в управлінні обслуговуючого кооперативу «Жемчужина Французького бульвару». Вказана квартира була придбана сторонами у період проживання однією сім`єю, однак реєструвати місце проживання у ній ОСОБА_2 не побажав.

Позивачка зазначає, що на даний час в Приморському районному суді м. Одеса розглядається справа за її позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя.

У зв`язку з тим, що за вказаною адресою позивачка проживає з малолітньою дитиною, а відповідач відмовився нести тягар утримання майна, вона самостійно здійснювала оплату усіх рахунків за житлово-комунальні та інші послуги у період з 13 грудня 2019 року по 22 жовтня 2021року включно, а саме - внески на утримання будинку та прибудинкової території (УБПТ), охорона спільного майна, опалення МЗК (утримання котельної), поводження з ТПВ, мезонне опалення, холодна вода і водовідведення, електроенергія.

Зазначає, що з огляду на те, що вона та дитина користувались електроенергією, водою та водовідведенням за лічильниками, вона не враховує ці види платежів, але просить відшкодувати половину понесених нею витрат, спрямованих на утримання майна. Зазначає, що факт не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 із грудня 2019 року по теперішній час та відсутність реєстрації у цьому житловому приміщенні, не звільняють його від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних та інших послуг (а. с. 1 - 6).

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Адвокат Козак Алла Вікторівна, діюча від імені ОСОБА_2 , у відзиві на позовну заяву просить позовні вимоги залишити без задоволення.

Посилається на те, що позивачка та син ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрований за іншою адресою. Вже більше двох років відповідач не проживає у квартирі на Французькому бульварі та не користується комунальними послугами.

Зазначає, що вирішивши проживати у квартирі, яка є дорожчою у користуванні, позивачка взяла на себе обов`язок по сплаті комунальних платежів. ОСОБА_2 зі свого боку не просить квартплати за права користування його житлом. За 2 роки користування житлом позивачка жодного разу не надсилала квитанції, листи чи претензії ОСОБА_2 на оплату комунальних платежів.

Зазначає, що позивачка влітку 2021 року незаконно почала здавати в оренду квартиру ОСОБА_2 на Французькому бульварі, а сама добровільно забравши власні речі та речі сина переїхала проживати до свого нового чоловіка. Зазначає, що ОСОБА_1 за усною згодою власника квартири - ОСОБА_2 користується вказаним об`єктом нерухомого майна та відповідно отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб.

Таким чином, ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 є єдиними фактичними споживачами комунальних та житлових послуг відповідно до законодавства. Послається на те, що норми закону, а саме п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 162 ЖК України покладають на споживачів зобов`язання оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 , яка зареєстрована у квартирі, є споживачем комунально-житлових послуг для особистих потреб. Оскільки, позивачка платила за комунальні платежі, власноруч підписувала квитанції, то вона погодилися з умовами договору з ОК «Жемчужина Французкого бульвара». Представник відповідача також не погоджується з розрахунком, який проведено позивачкою (а.с.56 - 60).

2.4 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року задоволено вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплачених грошових коштів за житлово-комунальні послуги у розмірі - 23 322,65 грн..

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі - 760,07 грн..

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, як власник квартири АДРЕСА_2 , зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна. З врахуванням того, що відповідач не мешкає у вказаній квартирі та не користується послугами з водопостачання і водовідведення та послугами з електропостачання, з огляду на положення статті 541 ЦК України суд вважає, що сторони несуть солідарно витрати щодо утримання майна, до яких належать - внески на утримання будинку та прибудинкової території, опалення, охорона спільного майна, опалення МЗК (утримання котельні), поводження з побутовими відходами, за які позивачкою було сплачено грошові кошти у спірний період в загальній сумі - 46 645,30 грн.. При цьому, суд першої інстанції не погодився з розрахунком наведеним позивачкою щодо стягнення з відповідача сплачених комунальних платежів за період з листопада 2019 року по вересень 2021 року у розмірі - 27 861,71 грн., оскільки з наданих квитанцій вбачається, що позивачкою у спірний період сплачено кошти щодо утримання майна у розмірі - 46 645,30 грн.. Отже, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50% суми сплачених грошових коштів за житлово-комунальні послуги у розмірі - 23 322,65 грн.. Судом відхиллено посилання відповідача на те, що він не проживає у вказаній квартирі більше двох років та не користується комунальними послугами, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, він як власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить(а. с. 86 - 89).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що ОСОБА_1 за усною згодою власника квартири - ОСОБА_2 користується вказаним об`єктом нерухомого майна та відповідно отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб.

Таким чином, ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 є єдиними фактичними споживачами комунальних та житлових послуг відповідно до законодавства. Послається на те, що норми закону, а саме п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 162 ЖК України покладають на споживачів зобов`язання оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 , яка зареєстрована у квартирі, є споживачем комунально-житлових послуг для особистих потреб. Оскільки, позивачка платила за комунальні платежі, власноруч підписувала квитанції, то вона погодилися з умовами договору з ОК «Жемчужина Французкого бульвара». Також не погоджується з розрахунком, який проведено позивачкою (а. с. 113 - 118).

2.5 Позиція відповідача в апеляційному суді

ОСОБА_1 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без руху (а. с. 106 - 106 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року (а. с. 124 - 124 зворотна сторона).

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи на їх електронну адресу (а. с. 125 - 127).

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з пропозицією надати відзив ОСОБА_1 отримала 17.08.2022 року на її електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 127).

Крім того, матеріали справи містять розписку ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи 14.09.2022 року та отримання копії апеляційної скарги (а. с. 129).

За вказаних обставин апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 є повідомленою про надходження апеляційної скарги та розгляд справи в апеляційному суді.

Матеріали справи також містять відомості щодо отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі ОСОБА_2 , що підтверджуєтьсяч довідкою про доставлення електронного листа.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2022 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників (а. с. 132).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (27 861,71 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників та без проведення судового засідання.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 у ЖК «19 Жечужина». Багатоквартирний будинок ЖК «19 Жемчужина» знаходиться в управлінні обслуговуючого кооперативу «Жемчужина Французького бульвару».

У вказаній квартирі з 09.11.2018 зареєстровані та проживають позивачка - ОСОБА_1 та син сторін по справі - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання та свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 12.04.2011 (а. с. 11, 12, 13).

Як зазначає позивач та не заперечується стороною відповідача з листопада 2019 року відповідач не несе витрати на житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_2 .

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з копій рахунків на сплату за житлово-комунальних послуг та відповідних квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг, у період з листопада 2019 року по вересень 2021 року позивачкою сплачено платежі за наступні послуги: - внески на утримання будинку та прибудинкової території, опалення, охорона спільного майна, опалення МЗК (утримання котельні), поводження з побутовими відходами, послуги з водопостачання і водовідведення, послуги з електропостачання. За відрахуванням сплачених коштів за послуги з водопостачання і водовідведення та послуги з електропостачання сума коштів, що сплачені позивачкою становить - 46 645,30 грн. (а. с. 14 - 36).

Як вбачається з наданої обслуговуючим кооперативом «Жемчужина Французького бульвару» оборотно-сальдової відомості за особовим рахунком НОМЕР_2 , відкритим на ім`я ОСОБА_2 , за період 01.12.2019 - 02.11.2021 заборгованість відсутня (а. с. 40 - 41).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. ч. 1, 2 , 4 ст. 10 ЦПК України).

У відповідності до вимог п. 4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, відповідач, як власник квартири АДРЕСА_2 , зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Крім того, ст. 10 ЖК України встановлено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію, а ст. 66 ЖК України передбачено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири.

Статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать:

1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 10 даного Закону, ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.

Так, ст. 67 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, а ст. 68 ЖК України на власників квартир покладається обов`язок своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлено, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , а томувідповідно до закону зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, у постанові Верховного суду від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки відповідач не мешкає у вказаній квартирі та не користується послугами з водопостачання і водовідведення та послугами з електропостачання, з огляду на положення статті 541 ЦК України, то сторони несуть солідарно витрати щодо утримання майна, до яких належать - внески на утримання будинку та прибудинкової території, опалення, охорона спільного майна, опалення МЗК (утримання котельні), поводження з побутовими відходами, за які позивачкою було сплачено грошові кошти у спірний період у загальній сумі - 46 645,30 грн..

Твердження апелянта, що позивачкою не надано суду належного розрахунку витрат на сплату комунальних послуг є безпідставними, оскільки понесені останньою витрати на утримання квартири підтверджені належними доказами, зокрема, відповідними квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідно до наданих позивачкою квитанцій у період з листопада 2019 року по вересень 2021 року ОСОБА_1 було сплачено кошти на утримання майна у розмірі - 46 645,30 грн.. З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути 50 % суми сплачених грошових коштів за житлово-комунальні послуги у розмірі - 23 322,65 грн..

Відсутність письмово оформленого договору про порядок користування та оплати житлово-комунальних послуг з позивачкою не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані послуги.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує, а ст. 322 ЦК України наголошує на тому, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач, будучи власником майна, зобов`язаний його утримувати.

Наведені вище доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, інших доводів апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 відсутні.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе