19.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/1105/22
Номер провадження: 2/205/1676/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 жовтня 2006 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 (далі Відповідачем), було укладено Договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 22 000 доларів США 00 центів, а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану грошову суму до 01.07.2007 року. Факт надання позивачем відповідачу позики підтверджується власноруч написаною розпискою від 12 жовтня 2006 року. За вищевказаною розпискою сторонами було продовжено строк повернення коштів декілька разів, останній до 01.12.2020 року.

Також позивач зазначає, що 09 листопада 2006 року між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , було укладено Договір позики, згідно якого вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 11 400 доларів США 00 центів, а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану грошову суму до 01.07.2007 року. Факт надання позивачем відповідачу позики підтверджується власноруч написаною розпискою від 09 листопада 2006 року. Строк повернення заборгованості також продовжувався за згодою сторін, останній був продовжений до 01.12.2020 року.

Однак у встановлений строк відповідач жодних грошових коштів не повернув, у телефонних розмовах постійно відкладає передання грошових коштів, що свідчить про злісне ухилення відповідача від виконання зобов`язань щодо повернення боргу.

18 грудня 2021 року позивач звернулася до відповідача із претензією про сплату боргу, однак така вимога залишилась без задоволення з боку відповідача по справі.

Таким чином, позивач змушена звернутися до суду та просити суд стягнути з ОСОБА_2 на свою, ОСОБА_1 , користь суму заборгованості за договором позики від 12 жовтня 2006 року та 09 листопада 2006 року у загальному розмірі 33 400 доларів США, що еквівалентно сумі у розмірі 933 927 грн. 46 коп., 3% річних у розмірі 1 196 доларів США 68 центів, що еквівалентно сумі у розмірі 33 461 грн. 44 коп. та судовий збір у розмірі 9 673 грн. 89 коп.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити, в повному обсязі.

Представник відповідача під час проведення судового засідання заперечувала проти задоволення позову з огляду на його недоведеність, посилаючись на обставину того, що вказані розписки були складені без реальної передачі грошових коштів від кредитора до позичальника. Після оголошення перерви у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомила, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.

Суд вказує, що не дивлячись на введення в державі Україна воєнного стану через збройну агресію російської федерації, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, на день розгляду даної справи, функціонує у штатному режимі, і представник відповідача мала можливість надіслати будь-яку заяву по суті спору чи письмові пояснення стосовно своїх заперечень, або будь-які заяви з процесуальних питань (у тому числі щодо забезпечення доказів тощо), в тому числі, на електронну адресу суду. Однак будь-яких означених заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що представники сторін висловили свої думки щодо вказаної позовної заяви, у тому числі й у відкритому судовому засіданні, всім учасникам справи були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, пояснень та заяв із процесуальних питань та доказів, і враховуючи ту обставину що раніше суд неодноразово відкладав судове засідання через заяви представника відповідача, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідне завершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення за відсутності вказаного представника.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 12.10.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики. Відповідно до умов Договору позивач надала відповідачу у позику 22 000 доларів США 00 центів, а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану грошову суму до 30.06.2007 року.

Матеріалами справи підтверджено, що шляхом внесення відповідних письмових застережень під текстом вказаної розписки, сторонами було продовжено строк повернення вказаної позики, зокрема: 30.06.2007 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2011 року, 31.12.2011 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.07.2012 року, 25.07.2012 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2012 року, 19.12.2012 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.07.2013 року, 14.12.2013 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2014 року, 04.02.2015 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2015 року, далі згідно тексту застереження у розписці строк повернення грошових коштів був продовжений до 01.04.2017 року, потім до 01.10.2018 року та 10.12.2019 року, 22.12.2019 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 01.12.2020 року.

Судом також встановлено, що 09.11.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики. Відповідно до умов Договору позивач надала відповідачу у позику 11 400 доларів США 00 центів, а відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану грошову суму до 01.07.2007 року.

Матеріалами справи також підтверджено, що шляхом внесення відповідних письмових застережень під текстом вказаної розписки, сторонами було продовжено строк повернення такої позики, зокрема: 30.06.2007 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2011 року, 31.12.2011 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.07.2012 року, 25.07.2012 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2012 року, 19.12.2012 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.07.2013 року, 14.12.2012 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2014 року, 04.02.2015 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 31.12.2015 року, далі згідно тексту застереження у розписці строк повернення грошових коштів був продовжений до 01.04.2017 року, потім до 01.10.2018 року та 10.12.2019 року, 22.12.2019 року строк повернення грошових коштів був продовжений до 01.12.2020 року.

Позивач наполягає на тому, що в порушення умов договору від 12.10.2006 року, Відповідач свої зобов`язання належним чином у повному обсязі не виконав, допустив прострочення повернення сум позики, внаслідок чого за ним, ОСОБА_2 , виникла заборгованість, яку позивач обраховує у розмірі 22 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно сумі у розмірі 615 161 грн. 80 коп. та 3% річних у розмірі 788 доларів США 24 центів, що еквівалентно сумі у розмірі 22 040 грн. 69 коп.

Позивач також наполягає на тому, що в порушення умов договору від 09.11.2006 року, Відповідач свої зобов`язання належним чином у повному обсязі не виконав, допустив прострочення повернення сум позики, внаслідок чого за ним, ОСОБА_2 , виникла заборгованість, яку позивач обраховує у розмірі 11 400 доларів США 00 центів, що еквівалентно сумі у розмірі 318 765 грн. 66 коп. та 3% річних у розмірі 408 доларів США 45 центів, що еквівалентно сумі у розмірі 11 421 грн. 04 коп.

У свою чергу представник відповідача заперечує проти дійсності вказаних розписок та факту передачі грошових коштів,.

Відтак суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Щодо позовних вимог про стягнення основної суми боргу суд зазначає про наступне.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суд зазначає, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За вищевказаних обставин та вимог матеріального закону суд доходить висновку, що між сторонами по справі укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти на умовах строковості у позику, та зобов`язався повернути її у визначений договором строк.

Як вказувалось вище, на підтвердження факту існування договірних правовідносин та передачі грошових коштів позичальнику, сторона позивача надала суду оригінал означених розписок.

І навпаки, стверджуючи, що вказані розписки були складені без реальної передачі грошових коштів від кредитора до позичальника, сторона відповідача не надала жодного достатнього, належного та допустимого доказу на підтвердження таких доводів. Так само, будь-яких доказів повернення вказаної грошової суми відповідач суду не надав.

Відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З наведених норм процесуального закону вбачається, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, суд вважає доведеним обставину передачі в борг за вказаними розписками від позивача, як кредитора, до відповідача, як позичальника, означеної вище грошової суми в іноземній валюті.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

В даному випадку розписки від 12 жовтня 2006 року та від 09 листопада 2006 року містять посилання на боргове зобов`язання у гривні та його еквівалент в іноземній валюті - доларах США.

Суд вказує, що з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Оскільки факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджено оригіналами розписок, і обставина не повернення у повному обсязі позики не спростована відповідачем шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів на адресу суду, то із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом вищевказаних позик, зокрема заборгованість за Договором позики від 12.10.2006 року у розмірі основного боргу 22 000 доларів США 00 центів, та заборгованість за Договорами позики від 09.11.2006 року у розмірі основного боргу 11 400 доларів США 00 центів.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 процентів річних, суд виходить із наступного.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення врегульовані нормами ст. 625 ЦК України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки та у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання вираженого в іноземній валюті.

Із тексту позовної заяви вбачається, що стороною позивача за основу обрахувань 3 % річних була взята загальна сума боргового зобов`язання, що виражена у доларах США.

Законодавство України не містить обмежень прав кредитора вимагати стягнення за зобов`язаннями в іноземній валюті суми 3 % річних у такій валюті.

Відповідно до вимог чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти є обмеженим вимогами спеціального законодавства України. А відтак суд не може заперечувати право сторони на отримання, за його бажанням, 3 % річних у національній валюті, що повністю узгоджується із принципом диспозитивності цивільного права.

Відтак, суд доходить висновку про обґрунтованість позову в частині вимог позивача щодо стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості, у зв`язку із чим позов в цій частині підлягає також задоволенню.

Таким чином, з огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі щодо заявлених вимог про стягнення із відповідача, як позичальника, на користь позивача за Договором позики від 12.10.2006 року грошової суми у розмірі основного боргу 22 000 доларів США 00 центів, та 3% річних у розмірі 788 доларів США 24 центів, та за Договором позики від 09.11.2006 року у розмірі основного боргу 11 400 доларів США 00 центів, та 3% річних у розмірі 408 доларів США 45 центів.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 9 673 грн. 89 коп.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 526, 549, 551, 615, 625, 629, 692, ЦК України, ст. ст. 141, 142, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за Договором позики від 12.10.2006 року у розмірі основного боргу 22 000 доларів США 00 центів, та 3% річних у розмірі 788 доларів США 24 центів.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) заборгованість за Договором позики від 09.11.2006 року у розмірі основного боргу 11 400 доларів США 00 центів, та 3% річних у розмірі 408 доларів США 45 центів.

4. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 9 673 грн. 89 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан