Справа № 346/3139/17
Провадження № 22-ц/4808/300/22
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене суддею Беркещук Б.Б. 20 жовтня 2021 року в м. Коломиї у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у якому просила визнати за нею право власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 загальною площею 1017,9 м.кв.; 1/2 частину незавершеного нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 , загальною площею 300 м.кв.; стягнути з відповідача на її користь: половину вартості за проведений ремонт у житловому будинку по АДРЕСА_2 у сумі 200000 гривень; половину вартості за обладнання в сумі 197707 гривень; половину вартості за автомобіль марки «Мерседес Спрінтер», білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , в сумі 117090 гривень.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач була дружиною відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 02.09.2006 року. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_3 .

Внаслідок особистих непорозумінь та непорозумінь щодо ведення спільного бізнесу шлюб між ними розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31.12.2016 року.

З часу фактичного припинення шлюбних відносин відповідач постійно погрожував позивачу позбавленням права власності на нерухоме майно, яке вони придбали разом спільними зусиллями та коштами.

Вказувала, що за час спільного проживання сторонами у справі спільно було придбано наступне майно.

Так, після їх одруження батько ОСОБА_1 подарував у 2008 році останньому житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 . На момент оформлення договору дарування вказаний будинок був у стані сирцю (бетонна підлога у вітальні та гаражі, дерев`яні вікна і двері). Вони спільно з відповідачем зробили його капітальний ремонт, а саме: заміна всіх дерев`яних вікон на металопластикові (1 двохстворчасті броньовані двері, 2 балконних дверей, 19 вікон); монтаж каналізації, проведення води (встановлення водяних труб, насосу, копання криниці); встановлення системи опалення (котел, батареї - 13 штук, металопластикові труби, крани тощо); влаштування ванної кімнати (ванна - 1 штука, дві душові кабіни, два унітази, біде, умивальник, два рукомийники, крани, плитка); монтаж дерев`яної підлоги включно з циклюванням та лаковкою; шпаклювання стін та підвіс гіпсокартонних систем, поклейка шпалер, побілка; встановлення системи огородження (фундамент, огорожа, фіртка, двоє воріт); капітальний ремонт в прибудові (поклейка шпалер, реставрація (циклювання і покраска) вікон, монтаж підлоги виставлення лігерів та встановлення ОСБ плит; капітальний ремонт в прибудові обладнання гаражу (придбання гаражних воріт з підйомним механізмом); повне облагородження подвір`я (завіз 16 машин чорнозему, 4 машин гравію) посадка плодового та декоративного саду. За проведені будівельні і ремонтні роботи та за використаний матеріал ними було витрачено приблизно 400000 гривень.

З метою налагодження виробництва корпусних меблів вона спільно з відповідачем придбали наступне обладнання: станок кромкувальний К201 PLUS (вартістю 50000 грн.); піскоструйна камера (вартістю 52000 грн.); гідрофільтр «Циклон» (вартістю 6500 грн.); верстат фрезерно-гравірувальний деревообробний «ATS-2513/ST» (вартістю 140000 грн.); станок форматно-розкрійний Z3200 (вартістю 76914 грн.); станок кромкувальний прямолінійний (вартістю 70000 грн.), загальною вартістю - 395414 грн. Враховуючи те, що дане майно відповідач використовує у своїй господарській діяльності, вона вправі вимагати половину вартості такого обладнання.

Крім того, під час шлюбу вони придбали разом автомобіль марки Мерседес Спрінтер, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на відповідача. Вартість транспортного засобу становить 9000 тисяч доларів США, що станом на 20 червня 2017 року відповідно до офіційного курсу НБУ складало 234180 грн. (9000 х 26.02 = 234180).

17 травня 2011 року був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та відповідачем, за умовами якого ними спільно придбано 492,3 м.кв. нежитлових приміщень за адресою АДРЕСА_3 , що становить 93/10000 частин нежитлових будівель. Згоду на придбання нерухомого майна надавала вона як дружина відповідача. Пізніше було припинено спільну часткову власність на підставі Договору про поділ майна від 17 травня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом, і присвоєно їх нерухомому майну адресу: АДРЕСА_1 . З жовтня 2014 року вказане приміщення було реконструйоване їхніми спільно з відповідачем зусиллями і його площа збільшилась до 1017,9 м.кв. (Декларація про готовність об`єкта до здачі від 19 грудня 2014 року №ІФ30). Також, ними спільно було прибудовано ще приблизно 300 м.кв. до цих нежитлових приміщень приблизною вартістю 200000 гривень, однак необхідні документи не були оформлені належним чином. На даний час вказане нерухоме майно є повністю готовим і використовується як відповідачем, так і нею в господарській діяльності.

Стверджує, що маючи на даний час усі необхідні документи (декларація про готовність об`єкта), відповідач не здійснює жодних заходів щодо реєстрації майна у відповідних органах як майнового права. А вона внаслідок дій відповідача, хоч і маючи майнове право на нерухомість, не наділена всіма правами власника майна, оскільки обмежена в його здійсненні, і зможе набути таке право в майбутньому, коли будуть виконані певні дії (реєстрація нерухомого майна). На її думку відповідач навмисне не здійснює реєстрацію готового приміщення, а також не здійснює жодних заходів, щодо документального оформлення решти приміщень (300 м.кв.).

Також зазначила, що 14.11.2016 року ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги у справі №346/5448/16-ц за позовом ОСОБА_4 (матері ОСОБА_1 ) до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, а саме: визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частки нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку вказаного нежитлового приміщення, загальна площа якого становить 1017,9 м.кв. (згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації). Однак, це рішення 07 лютого 2017 року Апеляційний суд Івано-Франківської області скасував і в позові відмовив в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_2 не було залучено до участі у справі як співвласника даного нежитлового приміщення.

Крім того, що порушуючи попередні домовленості щодо користування та володіння спільним майном в АДРЕСА_1 , площею 520 м кв., ОСОБА_1 здійснив силові заходи щодо блокування роботи приватного підприємця ОСОБА_5 , яка орендувала вказане приміщення та оплачувала її належним чином.

Такі дії відповідача змусили позивача звернутись до суду щодо поділу майна нажитого під час шлюбу.

Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 07.08.2017 року подав до суду зустрічний позов, в якому посилався на те, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ними придбано наступне майно. Так, 17 травня 2011 року між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та ОСОБА_1 був укладений Договір купівлі-продажу 93/10000 частин нежитлових будівель площею 492,3 кв.м по АДРЕСА_1 . 30 липня 2013 року між ТзДВ «Коломийський ДОЗ» та ОСОБА_2 укладений Договір купівлі-продажу 23/1000 часток нежитлових будівель площею 112,2 кв.м по АДРЕСА_4 . 17 травня 2011 року між ВАТ «Коломийський ДОЗ» в особі голови комісії з припинення юридичної особи Іванішина В.М. з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлових будівель.

Вказував, що витягом про державну реєстрацію прав, виданим ОКП «Коломийське МБТІ» 19 травня 2011 року, підтверджено, що за ним зареєстровано право спільної часткової власності на 93/10000 частини нежитлових будівель. Інша частина нежитлових будівель належала третім особам. 17 травня 2011 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. було посвідчено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за умовами якого було припинено спільну часткову власність сторін на приміщення нежитлових будівель за даною адресою.

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 22 листопада 2011 року №363 вирішено надати викупленій частині нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 адресний номер: АДРЕСА_1 . Витягом про державну реєстрацію прав, виданим ОКП «Коломийське МБТІ» 1 грудня 2011 року, підтверджено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю (прохідна), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення нежитлової будівлі (прохідна) знаходилося на земельній ділянці, що належала Коломийській міській раді і за умовами Договору оренди землі від 05 грудня 2011 року йому в оренду було надано земельну ділянку площею 0,1272 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд (землі промисловості).

Зазначив, що після проведеної реконструкції до інспекції ДАБК в Івано-Франківській області подано декларацію про готовність об`єкта експлуатації, а саме виробничо-виставкового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , а 14 грудня 2014 року виготовлено технічний паспорт на спірний виробничо-виставковий комплекс.

Тобто під час шлюбу, ним за рахунок коштів, отриманих від матері ОСОБА_4 , придбано нежиле приміщення по АДРЕСА_1 для використання в його підприємницькій діяльності, і договір купівлі-продажу оформлений на його ім`я.

Стверджував, що його батько ОСОБА_6 є суб`єктом підприємницької діяльності з 18 вересня 1997 року з наступним видом діяльності: виробництво інших меблів, роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому. Мати ОСОБА_4 є суб`єктом підприємницької діяльності з 21 листопада 2005 року з наступним видом діяльності: виробництво інших меблів, роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому. В жовтні 2008 року його батьки вирішили відкрити магазин меблевої фурнітури « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відповідно вони оплатили орендну плату за кілька місяців наперед, оплатили товар та інші витрати і запропонували йому роботу в магазині. Оскільки бізнес розвивався, батьками було прийнято рішення про розширення та придбання власного нерухомого майна щоб не сплачувати лишні кошти за оренду приміщення. На підтвердження викладеного між ними 17 травня 2011 року укладено договір про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень при спільній діяльності, за умовами якого було досягнуто домовленостей, що після завершення реконструкції частки сторін розподіляються між ними таким чином: частка відповідача - 25%, що становить 1/4 частину об`єкту, частка ОСОБА_4 - 75%, що становить 3/4 частин об`єкту.

17 травня 2011 року між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та ним був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлових будівель по АДРЕСА_1 . З метою спрощення ведення бізнесу договір купівлі-продажу оформлено на його ім`я, так як саме він займався всіма організаційними та бізнесовими питаннями, а батьки оплачували всі необхідні витрати. Відповідно до довідки ТзДВ «Коломийський ДОЗ» від 30 грудня 2016 року №68 ОСОБА_4 сплачено частинами: 19.05.2011 року - 40000 грн. (ордер №53), 19.05.2011 року - 80000 грн. (ордер №57), 20.06.2011 року 12000 грн. (ордер №68), 20.07.2011 року 15000 грн. (ордер №82), 19.08.2011 року 40000 грн. (ордер №86), 22.08.2011 року - 173000 грн. (ордер № 96) в касу підприємства.

18 серпня 2011 року укладено Кредитний договір №03-К/11-40 між ним та ПАТ АБ «Укргазбанк», в забезпечення виконання зобов`язання Банк прийняв в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами та земельну ділянку по АДРЕСА_2 , що подарований йому батьками. Також кредит забезпечувався фінансовою порукою: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Згідно довідки ПАТ АБ «Укргазбанк» від 18.11.2016 року №5-40/15-129 підтверджено, що всі зобов`язання перед банком виконано. Погашення кредиту здійснювалось за рахунок коштів батьків та коштів від підприємницької діяльності.

Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації в результаті проведеної реконструкції прохідної під виробничо-виставковий комплекс загальна площа даного приміщення становить 1017,9 кв.м.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року задоволено позов ОСОБА_4 до нього ( ОСОБА_1 ) про визнання права власності за ОСОБА_4 на 3/4 частки та ОСОБА_1 на 1/4 частку нежитлових будівель по АДРЕСА_1 . Підставою для прийняття судом такого рішення був договір про спільну діяльність від 17 травня 2011 року. Рішенням апеляційного суду від 07 лютого 2017 року у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 скасовано рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав, оскільки ОСОБА_2 не була залучена до участі у справі в якості третьої особи, а на стадії апеляційного розгляду таке процесуальне порушення виправити неможливо.

Зазначив також, що 09 листопада 2016 року між ним та ОСОБА_2 виник конфлікт через те, що позивач забрала ряд документів щодо його підприємницької діяльності. Раніше ОСОБА_2 забрала речі з будинку, де вони спільно проживали і де він також зберігав документи. Згодом вона подала заяву про вчинення кримінального правопорушення ним та ОСОБА_4 , передбаченого статтею 358 КК України. 19 грудня 2016 року він подав заяву до Коломийського відділу поліції щодо встановлення місцезнаходження втрачених документів, в тому числі і оригіналу договору про спільну діяльність.

Вважає, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 набуте за кошти третіх осіб, а не за спільні кошти подружжя. Тому майно фізичної особи-підприємця як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності, не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України.

Та обставина, що приміщення по АДРЕСА_6 придбавалось на кошти батьків, а не за спільні сімейні кошти було відомо і йому, і ОСОБА_2 оскільки у них як подружжя таких коштів не було. В 25 років після закінчення навчання при відсутності власного бізнесу та суттєвих доходів він просто не міг придбати приміщення вартістю 360000 грн., а згодом вкласти значні кошти в його реконструкцію.

Вказував, що купуючи під час шлюбу нерухоме майно для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя, а за кошти батьків, він діяв виключно як власник цього майна й суб`єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності.

За рахунок спільних коштів подружжя ними придбано нежиле приміщення по АДРЕСА_7 для використання його в підприємницькій діяльності, і договір купівлі-продажу оформлений на ім`я ОСОБА_2 .

Однак, як йому стало відомо, ОСОБА_2 внесла без його згоди до статутного фонду ТзОВ «Іворі Дизайн» нежитлове приміщення по АДРЕСА_7 , розмір внесу 70000 грн.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення виробничо-виставкового комплексу площею 1017,9 кв.м. у АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину вартості внесеного майна нежитлової будівлі по АДРЕСА_7 згідно висновку експертизи. В задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя просив відмовити.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 25 травня 2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано нежитлове приміщення виробничо-виставкового комплексу площею 1017,9 м.кв. ринковою вартістю 7046668,00 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення, виділивши в натурі 1/2 її частини, що складається з наступних приміщень (додаток 3 до Висновку експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №346/3139/17, складеного 19.04.2019 року) - 1-й поверх: 1 - вестибюль площею 32,00 м.кв; 2а - виставковий зал площею 28,05 м.кв.; 19 - склад площею 55,20 м.кв. 2-й поверх: всі приміщення 2-го поверху. Загальна площа приміщень становить 508,95 м.кв., що відповідає ідеальній частці. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення, виділивши в натурі 1/2 його частину, що складається з наступних приміщень (додаток 3 до Висновку експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №346/3139/17 складеного 19.04.2019 року) - 1-й поверх: 2б - виставковий зал площею 24,75 м.кв.; 3 - санвузол площею 1,90 м.кв.; 4 - кладова площею 1,90 м.кв.; 5 - коридор площею 3,10 м.кв.; 6 - приміщення площею 13,40 м.кв.; 7 - виставковий зал площею 28,50 м.кв.; 8 - кабінет площею 12,80 м.кв.; 9 - кладова площею 3,70 м.кв.; 10 - кладова площею 1,90 м.кв.; 11 - майстерня площею 74,10 м.кв.; 12 - майстерня площею 236,70 м.кв.; 13 - майстерня площею 25,20 м.кв.; 14 - приміщення площею 14,40 м.кв.; 15 - кладова площею 9,40 м.кв.; 16 - дільниця пакування площею 36,70 м.кв.; 17 - туалет площею 2,20 м.кв.; 18 - паливна площею 8,30 м.кв. Загальна площа приміщень, що пропонується другому співвласнику 1/2 частки, становить 508,95 м.кв., що відповідає його ідеальній частці. Зобов`язано сторін провести наступні переобладнання та перепланування: між приміщеннями під літ. 16 та 19 на 1-му поверсі закласти прорізи; між приміщеннями під літ 7 та 2а на 1-му поверсі закласти прорізи; в місці «межа розподілу» (див. Додаток 3 до Висновку) влаштувати нову перегородку або стіну; з приміщення під літ. 2б влаштувати дверний проріз на місці існуючого віконного. Висновок експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №346/3139/17 є невід`ємною частиною цього рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачених 4000 грн. судового збору та 12870 грн. за проведення судової будівельно-технічної експертизи. В решті позову відмовлено. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідно до наданих сторонами доказів судом встановлено, що під час шлюбу було придбано нерухоме майно площею 492,3 м.кв. за адресою: АДРЕСА_3 (Договір купівлі-продажу між ВАТ «Коломийський ДОЗ» і ОСОБА_1 від 17 травня 2011 року). Саме цей об`єкт права спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_2 є таким, на який поширюється режим спільної сумісної власності майна сторін у справі. Вважає, що суд невірно оцінив обставину збільшення площі вказаного нерухомого майна з 492,3 м кв. до 1017,9 м. кв., оскільки така відбулася за рахунок коштів третьої особи ( ОСОБА_4 ) відповідно до Договору про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень при спільній діяльності від 17 травня 2011 року, а грошові кошти сторін по справі до цього не залучалися через їх відсутність. Тому право спільної сумісної власності подружжя обмежується об`єктом площею 492,3 м.кв. Сторона договору про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень при спільній діяльності від 17 травня 2011 року у 2016 році зверталася до суду з вимогами про визнання права власності на таке майно (справа №346/5448/16-ц), однак рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області у позові було відмовлено через порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме незалучення до розгляду справи ОСОБА_2 . Разом з тим судом не визнано недійсним укладений договір, а отже, зобов`язання, які з нього випливають, є чинними. Таким чином скаржник вважає, що суд першої інстанції вирішив спір щодо майнових прав особи, яка не є учасником цієї справи, що свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Стверджує також, що позивачем по справі не доведено тих обставин, що істотне збільшення вартості майна відбулось за рахунок коштів сім`ї. Натомість з їхнього боку надані відповідні докази, що до збільшення вартості спірного майна, яке визнано спільною сумісною власністю подружжя, причетна інша особа ОСОБА_4 . Отже висновок суду, викладений у рішенні про визнання права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно площею 1017,9 м.кв., не відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не повідомив його про час та місце розгляду справи, чим порушив визначений ЦПК України порядок повідомлення осіб про розгляд справи, що є підставою для скасування рішення в частині залишення зустрічного позову без розгляду.

Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні та залишити рішення місцевого суду в силі. Зазначає, що відповідач отримав копію ухвали суду від 25 травня 2018 року, якою у справі призначено будівельно-технічну та оціночну експертизу, копію ухвали від 29 листопада 2018 року щодо допуску судового експерта до житлового будинку, до нежитлових приміщень, а також надання до огляду транспортного засобу, однак повністю проігнорував клопотання експерта та вищевказану ухвалу суду. Стверджує, що суд не оцінив позицію відповідача і в справі №346/5448/16-ц, де апеляційним судом встановлено факт недобросовісної поведінки ОСОБА_1 та його близьких родичів, які з метою зменшення маси спільно набутого майна вступили у змову та подавали суду явно недостовірні дані, що в свою чергу призвело до порушень її прав. Вказує, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, передбаченої статтею 60 СК України, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. А в даному випадку відповідач взагалі не спростував позицію позивача. Вважає, що ОСОБА_1 знав і був повідомлений про те, що купував приміщення за кошти, які є спільною власністю подружжя, оскільки отримував згоду дружини на вчинення такого роду дій і не заперечував цього. Відповідно він, знаючи про всі умови правочину, в тому числі і про те, що це майно набуде статусу спільного сумісного, розуміючи про всі наслідки його укладення (право розпорядження за згоди дружини), підписав договір купівлі-продажу нежитлових будівель. Тому стверджує, що вона є співвласником нежитлової будівлі, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , а відповідно мала брати обов`язкову участь у розгляді даної справи як співвласник. Крім того, зазначає, що не надавала жодної згоди на підписання будь-яких договорів про спільну діяльність на нерухоме майно, яке є спільною власністю подружжя. Стверджує, що проведена реконструкція, внаслідок чого було збільшено площу спірного нерухомого майна, здійснена виключно за спільні кошти подружжя.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник апелянта адвокат Бабенко Я.В. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник позивача адвокат Гринів Я.В. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки рішення суду оскаржується в частині задоволених вимог первісного позову та залишення без розгляду зустрічного позову, воно переглядається судом апеляційної інстанції в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 травня 2011 року між ВАТ «Коломийський ДОЗ» в особі голови комісії з припинення юридичної особи Іванішина В.М. та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу 93/10000 частин нежитлових будівель площею 492,3 кв.м по АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. та зареєстровано в реєстрі за №2072. (т. 1, а.с. 6-8).

За умовами цього Договору відповідачу у володіння та користування перейшла прохідна, яка позначена за планом земельної ділянки літерою «А1», площею 492,3 кв.м.

Право власності на вказану частину нежитлових будівель зареєстроване за ОСОБА_1 в ОКП «Коломийське МБТІ», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 19.05.2011 року №30017493 (т. 1, а.с. 86).

21 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П. посвідчено Договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, за адресою: АДРЕСА_3 . За умовами даного Договору припинено спільну часткову власність сторін на приміщення нежитлових будівель за даною адресою. В п. 3 цього Договору передбачено, що за домовленістю сторін та на підставі відомостей, викладених у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно та висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, які вказані в п. 2 цього Договору, у власність ОСОБА_1 передано зазначену прохідну (т. 1, а.с. 88-92).

Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 22.11.2011 року №363 за заявою відповідача надано викупленій частині нежитлового приміщення адресний номер: АДРЕСА_1 . За ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю (прохідну) за цим номером, що стверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав (т. 1, а.с. 95).

Зазначене приміщення нежитлової будівлі (прохідної) знаходиться на земельній ділянці, що належала Коломийській міській раді, і за умовами договору оренди землі від 05.12.2011 року ОСОБА_1 в оренду надано земельну ділянку площею 0,1272 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд (землі промисловості) (т. 1, а.с. 104-106).

Як зазначала позивач, з жовтня 2014 року дане приміщення було реконструйоване і його площа збільшилась до 1017,9 м.кв. (Декларація про готовність об`єкта до здачі від 19 грудня 2014 року №ІФ30). Також, ними спільно було прибудовано ще приблизно 300 м.кв. до нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , однак необхідні документи не були оформлені належним чином.

Встановлено також, що 14.11.2016 року Коломийським міськрайонним судом ухвалено рішення по справі №346/5448/16-ц за позовом ОСОБА_4 (матері ОСОБА_1 ) до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 3/4 частки нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу, що знаходиться за тією самою адресою. Загальна площа нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу становить 1017,9 м.кв. (згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації) (т. 1, а.с. 75-78).

Однак рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.02.2017 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Даним рішенням встановлено, що на час розгляду справи, обставини придбання майна ОСОБА_1 відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.05.2011 року були відомі. Було відомо і те, що покупець перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 02.09.2006 року . Про зазначене свідчить і те, що у самому договорі купівлі продажу вказано що дружина ОСОБА_2 дає згоду на укладення договору, що підтверджено її заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом. Рішенням суду першої інстанції суттєво порушуються права ОСОБА_2 , яка на час придбання майна і на час ухвалення судового рішення, розподіл якого відбувся за рішенням суду між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з визнанням за ними права власності, перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і не була залучена до участі в розгляді даної справи ні у якості сторони, ні третьої особи (т. 1, а.с. 29-31).

18.08.2011 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір на суму 360000 грн. (на задоволення споживчих потреб позичальника) (т. 1, а.с. 121-129). Даний договір укладено під час шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а.с. 74).

Згідно висновку економічного експертного дослідження №329 від 12.04.2017 року по запиту адвоката відповідача від 03.04.2017 року дослідженням поданих документів експертом встановлено, що за період з 2011 по 2014 роки з розрахункового рахунку № НОМЕР_2 підприємця ОСОБА_1 не здійснювались перерахунки коштів на придбання нерухомості та на реконструкцію приміщення; відповідно до виписок по розрахункового рахунку № НОМЕР_2 підприємця ОСОБА_1 за вказаний період здійснювались наступні операції по надходженню коштів: поповнення обігових коштів за рахунок надходження готівки; оплата за товар. Також за період з 2011 по 2014 роки здійснювались операції по витратах, пов`язані з взаєморозрахунками з контрагентами на підставі рахунків, договорів, а саме: оплата за товар; оплата за послуги; сплата податків; комісія банку. За даний період з даного розрахункового рахунку не здійснювалась плата за оренду нежитлових приміщень та не здійснювались розрахунки по кредиту (т. 1, а.с. 155-158).

Ухвалою суду від 25.05.2018 року призначено судову будівельно-технічну та оціночну експертизу за клопотанням представника позивача. 29.11.2018 року ухвалою суду зобов`язано сторін по справі представити об`єкти дослідження для огляду, забезпечити експертові безперешкодний доступ до досліджуваних об`єктів, належні умови роботи експерта під час проведення обстеження.

Однак відповідно до повідомлення №3685 судового експерта Романяк А.М. про неможливість надання висновку судової автотоварознавчої експертизи неможливо надати висновок з причин невиконання клопотання експерта щодо представлення для обстеження об`єкту дослідження транспортного засобу марки «Мерседес Спрінтер», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ) (т. 2, а.с. 28-29).

Згідно Висновку експерта №3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість нежитлових приміщень загальною площею 1017,90 м.кв. по АДРЕСА_1 становить 7046668 грн. Запропоновано два варіанти розподілу нежитлових приміщень. Як зазначив у висновку експерт визначити площу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , яке зведене без відповідних дозвільних документів, не надається можливим у зв`язку із незазначенням, яке саме з трьох нежитлових приміщень підлягає дослідженню, та незабезпеченням доступу до них (п. 4 Висновку). Встановити ринкову вартість нежитлового приміщення (як будівельних матеріалів) по АДРЕСА_1 , яке являється на даний час незавершеним і зведеним без дозвільних документів, не надається можливим, так як на об`єкті дослідження перебуває три самовільно збудовані нежитлові приміщення, і яке саме з них потребує оцінки експерта не зазначено, не забезпечено доступ до нежитлових приміщень, а також у вимогах Національного стандарту №1 відсутнє поняття ринкової вартості приміщення як будівельних матеріалів. Встановити варіанти розподілу самовільно збудованого нежитлового приміщення, що зведене без дозвільних документів не надається можливим у зв`язку з відсутністю інформації про те, який саме об`єкт підлягає розподілу. Визначити вартість проведеного ремонту у житловому будинку по АДРЕСА_2 за період з 2008 по 2016 роки не надається можливим у зв`язку з ненаданням необхідних для розрахунків документів та відомостей по об`єкту дослідження (п.п. 6, 7 Висновку) (т. 2, а.с. 39-54).

Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 та залишаючи без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частини незавершеного нежитлового приміщення в АДРЕСА_1 загальною площею 300 м.кв., стягнення з відповідача на її користь: половини вартості за проведений ремонт у житловому будинку по АДРЕСА_2 у сумі 200000 гривень, половини вартості за обладнання в сумі 197707 гривень, половини вартості за автомобіль марки «Мерседес Спрінтер», білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 в сумі 117090 гривень, не підлягають задоволенню за недоведеністю належними і допустимими доказами. З огляду на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд вважав, що слід визнати нежитлове приміщення виробничо-виставкового комплексу площею 1017,9 м.кв. за адресою: АДРЕСА_1 , ринковою вартістю 7046668,00 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного нежитлового приміщення, виділивши в натурі 1/2 її частини по 1 варіанту висновку експертизи як першому співвласнику, а за ОСОБА_1 визнати право власності на 1/2 його частину, виділивши в натурі 1/2 його частину.При поділі майна суд виходив з того, що діючий кодекс передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. При цьому позивач по зустрічному позову ОСОБА_1 повторно не з`явився в судове засідання, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку SMS, а тому його позов залишено без розгляду.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц (провадження №61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц (провадження №61-8518св18)та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Разом з тим, як вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193519324 та №193519031 від 17.12.2019 року, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ІФ30 Управління ДАБІ в Івано-Франківській області від 19.12.2014 року; договору про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень, серія та номер: б/н, від 17.05.2011 року; договору про поділ майна, серія та номер: 4606, від 21.10.2011 року; заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 16.12.2019 року прийнято рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50249033 від 16.12.2019 року та зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна: виробничо-виставковий комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 1017,9 м.кв. за ОСОБА_1 (розмір частки 1/4) та за ОСОБА_4 (розмір частки 3/4).

З огляду на викладене, колегія суддів, оцінюючи обставини у сукупності, вважає, що незалучення ОСОБА_4 до участі у даній справі порушує її права щодо права власності на майно, на яке поширюється презумпція спільності права власності подружжя.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позивач це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач - це особа, на яку вказує позивач, як на порушника своїх прав.

Встановивши, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, місцевий суд за відсутності клопотання позивачів про залучення належного співвідповідача, повинен ухвалити рішення про відмову у позові, що не позбавляє позивачів права на звернення до суду із самостійним позовом до всіх осіб, які мають відповідати за цим позовом. Судом першої інстанції обставини щодо належності спірного майна не перевірялись.

Оскільки оскаржуваним рішенням вирішено питання щодо майна, яке є об`єктом права спільної часткової власності відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , отже цим рішенням вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_4 як співвласника такого майна, яка не брала участі у справі.

Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Апеляційний суд враховує, що згідно з цивільним процесуальним законом на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції в частині первісного позову через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. ст. 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цього позову.

Наведене узгоджується також з висновками Верховного Суду в постанові 30 липня 2020 року у справі №645/5298/16-ц (провадження №61-15072св18).

Що стосується залишення судом першої інстанції зустрічного позову ОСОБА_1 без розгляду, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

За змістом п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 2 ст. 223 ЦПК України встановлено вичерпний перелік підстав відкладення розгляду справи.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у зв`язку з першою неявкою в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

З аналізу наведених норм права вбачається, що умовами залишення позовної заяви без розгляду у випадку повторної неявки в судове засідання позивача є: повторна, тобто друга поспіль неявка позивача в судове засідання; повідомлення позивача про судове засідання належним чином; відсутність поважних причин неявки позивача в судове засідання, або неповідомлення позивачем про причини його неявки в судове засідання; нез`явлення в судове засідання позивача перешкоджає вирішенню спору; від позивача не надходила заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його представник повідомлялися за допомогою SMS-повідомленняпро судове засідання, призначене на 11.05.2021 року. Однак дане засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні, про що свідчить довідка, складена секретарем судового засідання (т. 2, а.с. 135).

Про наступні судові засідання, призначені на 17.06.2021 року, 30.08.2021 року, 20.10.2021 року ОСОБА_1 та його представник повідомлялися шляхом направлення судових повісток (т. 2, а.с. 140-149).

Відповідно до ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою.

Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За змістом ст. 130 ЦПК України розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Однак даних про належне повідомлення ОСОБА_1 про судові засідання 17.06.2021 року, 30.08.2021 року, 20.10.2021 року (розписки про отримання судової повістки) матеріали справи не містять.

Крім того, 17.06.2021 року та 30.08.2021 року розгляд справи не відбувався у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному, а не у зв`язку з неявкою позивача за первісним позовом, що підтверджується довідками, складеними секретарем судового засідання (т. 2, а.с. 140, 145а).

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, а також порушенням статей 8-12, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №201/5354/15-ц (провадження №61-17910св20), від 25.04.2018 року у справі №295/5011/15-ц (провадження №61-1125св17), від 18.03.2020 року у справі №704/435/19-ц (провадження №61-21638 св 19).

Крім того, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Залишаючи зустрічний позов ОСОБА_1 на підставі повторної неявки без поважних причин в судове засідання, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув і розглянув справу без належного повідомлення позивача про дату, час та місце розгляду справи, не врахувавши причини його неявки в судове засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення в частині залишення позову без розгляду ухвалене суддею з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим в цій частині підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року в частині первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 жовтня 2021 року в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна скасувати, направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.