н/п 2/490/467/2022 Справа № 490/4288/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Центральний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Марченко О.І.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області, Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування шкоди,-

встановив:

04.06.2021 року ОСОБА_1 - Позивач, звернувся у суд із позовом до відповідачів: Департаменту патрульної поліції, Головного управління державної казначейської служби України у Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що зупинка його 02.05.2020 року працівником поліції за підозрою в ніби-то порушенні п.12.4 ПДР була незаконною, постанова винесена інспектором Управління патрульної поліції в Миколаївській області Андрієнко С.С. без фактичного розгляду справи, з грубим порушенням вимог чинного законодавства щодо змісту та процедури складання, а тому підлягає скасуванню. Інспектором поліції Андрієнко С.С. не враховано пояснення позивача стосовно незаконності використання приладу TruCAM 000760, який працював під час фіксації швидкісного режиму в ручному (неавтоматичному) режимі та відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення для отримання позивачем правової допомоги. Спірна постанова винесена особою, яка не здійснювала зупинку транспортного засобу, не роз`яснювала права, не розглядала заявлене клопотання та не здійснювала розгляд справи. Відеозапис отриманий з лазерного вимірювача TruCAM «video_2020-07-22_15-20-48» не містить параметри вимірювання швидкості та допустиму швидкість у населенному пункті, а також на відео не видно хто є за кермом, невідомо де рухається автомобіль (у якому населенному пункті), на відео відсутній дорожній знак 5.45 та 3.29. З метою досудового врегулювання спору, він звертався зі скаргою на дії поліцейського до Управління патрульної поліції в Миколаївській області, проте його скаргу було залишено без задоволення.

В подальшому, Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.02.2021 року у справі №489/2291/19 задоволено позов ОСОБА_1 до поліцейських ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови серії ЕАК №2476184 від 02.05.2020 року, якою Позивача було визнано винним за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 255 грн., а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито 28.05.2020 закрито. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.02.2020 року у справі №489/22991/19 набрало законної сили 14.04.2021 року

Таким чином, позивач зазначає, що дії працівників УПП у Миколаївській області щодо його зупинення та винесення відносно нього постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності, відповідно до положень п. 4 частини першої статті 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Таким чином, позивач вказує, що через незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності він зазнав моральних страждань, які виразились у тривалому порушенні його звичайного життєвого укладу, він був вимушений звертатись за правовою допомогою у час, коли мав займатися своєю основною роботою, він перебував у стресовому стані, оскільки знав, що притягнений до адміністративної відповідальності незаконно, погіршенні стану його здоров`я. Також він був вимушений витрачати на час на відстоювання своїх прав у суді, доводити свою правоту та користуватись послугами адвоката. Крім того, зухвала поведінка працівників поліції змусила його відчувати душевні страждання, тому він вимушений звернутись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

15.07.2021 року Позивач подав заяву про залучення до справи відповідача 3 Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції м. Миколаїв, поновити провадження не спрощеному а загальному провадженні. Також позивач виклав свої вимоги як стягнення з Держави Україна через Головне управління Державної казначейської служби у Миколаївській області та Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Позивача 3000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

22.02.2022 року Позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої збільшив розмір позовних вимог - відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000 грн., в тому числі 5311 грн. 70 коп. , посилаючись на завдання йому додаткових моральних страждань та погіршення стану здоров`я, яке потребувало лікування, некомпетентністю представників відповідачів при складанні відзивів на позов.

20.01.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив від Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просили відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, також відсутнє рішення суду яке б визначало (підтверджувало) незаконність дій державного органу, не були кваліфіковані судом як неправомірні (незаконні) чи такі які порушують честь та гідність позивача, а сам по собі факт наявності судового рішення про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, на яке посилається позивач не є безумною підставою вважати, що позивачу спричинено моральну шкоду, ухвалене судом рішення не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідачів.

06.02.2022 року через канцелярію суду надійшов відзив Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, відповідно до якого просили відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки не є належним Відповідачем, відсутні підстави для відшкодування та визначення розміру моральної шкоди.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.06.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А.

Ухвалою від 08.06.2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

Позивач усунув вказані недоліки 15.07.2021 року.

Ухвалою суду від 16.07.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 30.11.2021 року на 10.00 год.

30.11.2021 року, в зв`язку з неявкою до судового засідання відповідача, судовий розгляд був відкладений на 02.03.2022 року на 12.00 год.

02.03.2022 року, в зв`язку з введенням воєнного стану судовий розгляд був відкладений на 05.10.2022 року на 10.30 годин.

Ухвалою суду від 05.10.2022 року у задоволенніклопотання позивача ОСОБА_1 про залучення у якості співвідповідача Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліціїза позовом про відшкодування шкоди- відмовлено. Прийнято заяву про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби у Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн, в тому числі 5311,70 грн витрат на лікування. Закрито підготовче провадження у справі та в зв`язку з великою навантаженістю призначено справу до судового розгляду по суті на 10 листопада 2022 року .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача 1 Департаменту патрульної поліції Національної поліції України не з`явився, надав відзив до позову.

Представник відповідача 2 Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, скористався подачею відзиву, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити.

У зв`язку з неявкою позивача, відповідачів, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №2476184 від 02.05.2020 складеної щодо ОСОБА_1 на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 255 грн- за порушення п.12.4 Правил дорожнього руху - порушення швидкісного режиму в населенних пунктах (дозволена швидкість не більше 50 км./год.), за що передбачена відповідальність ч.1 ст.122 КУпАП.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.02.2021 року, справа №489/2291/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково.Відмовлено у задоволенні позовних вимог до інспектора Управління патрульної поліції в Миколаївській області Андрієнко Сергія Сергійовича.

Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК №2476184 від 02.05.2020 року та надіслано справу на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції.

Вказане рішення суду набрало законної сили 14.04.2021 року, в зв`язку з відмовою П`ятим апеляційним адміністративним судом в задоволенні заяви Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про продовження строку усунення недоліків та відстрочення сплати судового збору .

Як вбачається зі змісту вказаного рішення суду, судом враховано, що посадовими особами Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, оскільки оскаржувану постанову винесено та підписано поліцейським, який не розглядав справу про адміністративне правопорушення, то в частині вимог до Департаменту патрульної поліції позов підлягає задоволенню і постанова про накладення адміністративного стягнення серії ЕАК №2476184 від 02.05.2020 року скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до Департаменту патрульної поліції для вирішення її з дотриманням вимог ст.ст.222, 280, 283 КУпАП.

Постановою поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону № 1 УПП в Миколаївській області ДПП ст. сержанта поліції Андрієнко С.С. від 28.05.2021 року, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито відносно ОСОБА_1 в зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Як вбачається зі змісту вказаної постанови, в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення ,а саме ним порушено вимоги п.12.4 ПДР , він підлягає притягненню до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення за ч.1 ст. 122 КУпАП. Вказану Постанову позивач не оскаржував.

Як зазначено в узагальненому науково-консультативному висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поєднання закриття справи з одночасним визнанням вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення є взаємовиключними рішеннями, і прийняття таких двох взаємовиключних рішень в одній постанові про закриття справи свідчить про порушення права людини на справедливий суд, тому під час закриття провадження у справах про адміністративні правопорушення у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, вина особи не встановлюється.

Згіднозі ст. 3 КонституціїУкраїни людина, їїжиттяіздоров`я, честьігідність, недоторканністьібезпекавизнаютьсявУкраїнінайвищоюсоціальноюцінністю.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно достатті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди » №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Таким чином, на час звернення до суду з позовом у ОСОБА_1 наявне право на відшкодування шкоди, передбаченої частиною 1 статті 1176 ЦК України, статтями 1, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року №266/94-ВР (із змінами), так як передбачений частиною 2 статті 1176 ЦК України та статтею 2 вказаного Закону випадок, з яким пов`язується право на відшкодування шкоди (спеціальний делікт), настав. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Дії працівника УПП у Миколаївській області щодо складання відносно позивача постанови про адміністративне правопорушення, які в подальшому скасовані судом та в одному із випадків з закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки скасування судом постанови у справі про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу відносно ОСОБА_1 свідчить про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно висновків ВС викладених в постанові від 05.02.2020р., у справі № № 640/16169/17 дії працівників УПП м. Харкова щодо складання відносно позивача протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що особу притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини.

За висновками ВС , які є обов`язкові для суду першої інстанції, в даному випадку дії працівників УПП були незаконними та закриття провадження у справі є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про наявність спричиненої позивачу неправомірними діями працівників патрульної поліції моральної (немайнової) шкоди, однак при визначені її розміру суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених йому моральних страждань, які полягали у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з порушенням працівниками поліції порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, він був вимушений витрачати додатковий час та зусилля для захисту своїх прав, а також виходячи з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 800 грн., відшкодування яких підлягає за рахунок коштів державного бюджету. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує те, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.02.2020 постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності скасовано, однак провадження у справі про адміністративне правопорушення не закрито та не встанволено , чи дійсно порушено позивачем ПДР України. Крім того, сам ОСОБА_1 не оскаржував висновок інспектора поліції стосовно того, що він вчинив правопорушення за ч.1 ст. 122 КУпАП, викладений в Постанові від 18.05.2021 року про закриття провадження у адміністративній справі з нереабілітуючих підстав.

Що стосується вимог позову про стягнення витрат на лікування у розмірі 5311 грн 70 коп, то суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні через необгрунтованість та недоведеність.

Так, обгрунтовуючи вказані вимоги , позивач посилається на те, що отримавши відзив відповідачів, його обурив цинізм та некомпетентність відповідачів, отже без заспокійливих ліків для зниження артеріального тиску їх читати неможливо. На підтвердження своїх витарт надав чеки аптечних закладів на вказану суму за пнріод останнього лікуваня за липень 2021 року, а також копії виписок із медичної карти стаціонарного хворого від 16.06.2020 , від 28.08.2020 та від 30.07.2021 року.

Так, з наданих медичних документів вбачається, що 20-28 серпня 2020 року він проходив стаціонарне лікування в неврологічному відділенні КНП ММР «Міська лікарня № 3» з приводу захворювання попереково-крижового відділу хребта (хворіє з 2011 року , погрішення стану з 2015 року. Коливання АТ хворий відмічає протягом останніх 15 років, постійно гіпотензивні препарати не приймає.Має третю групу інвалідності). Госпіталізація в неврологічне відділення- планова.

21-30 липня 2021 року він проходив стаціонарне лікування в неврологічному відділенні КНП ММР «Міська лікарня № 3» з приводу захворювання попереково-крижового відділу хребта та неврологічного захворювання мозку(хворіє з 2011 року , погрішення стану з 2015 року. Коливання АТ хворий відмічає протягом останніх 15 років, постійно гіпотензивні препарати не приймає.Має третю групу інвалідності). Госпіталізація в неврологічне відділення- в зв`язку з погіршенням стану скарги на більу відділах хребта, коливання АТ, часті головні болі, лабільність настрою, швидка втомлювальність.

З приводу чого ОСОБА_1 проходив лікування в червні 2020 року суду встановити неможливо через надання позивачем нечитаємої копії медичної виписки.

За такого, суд не вбачає підстав для задволення позову в цій частині- оскільки позивачем не доведено причинно-наслідовий зв`язок між погрішенням стану його здоров`я і діями працівників патрульної поліції ( враховуючи також хронічний характер його захворювань, тим більше, що при подачі позову ОСОБА_1 навіть і не посилався на такі обставини, хоча вони існували вже рік потому ) та взагалі відсутність зв`язку між його лікуванням в липні 2021 року та отриманням відзивів відповідачів в лютому 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, постанова КЦС Верховного суду від 01.10.2020 у справі №639/2981/19).

За таких обставин, кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню з Держави Україна за кошти Державного бюджету України .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,133,141,259,263-265,268, 411 ЦПК України, ст. ст. ст. 1173, 1174, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління казначейської служби у Миколаївській області, Управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за кошти Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 800 (вісімсот) грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 18 листопада 2022 року.

Суддя Гуденко О.А.