Справа № 296/2413/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" вересня 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Анциборенко Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Пасічник А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Житомирі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, наказу про дисциплінарне стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

18.03.2021 ОСОБА_1 звернулася з позовом до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, наказу про дисциплінарне стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкодиі просить визнати протиправним і скасувати наказ №1/д від 11.01.2021 "Про дисциплінарне стягнення"; визнати протиправним і скасувати наказ №1 к/тр від 11.01.2021 ''Про звільнення з посади/ припинення трудового договору (контракту)"; поновити на посаді касира торгівельного залу; стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 50 000 грн; стягнути з відповідача судові витрати у сумі 7 270 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.11.2020 була працевлаштована на посаду касира торгівельного залу з посадовим окладом у розмірі 7800 грн.

Під час перебування на лікарняному наказом №1 к/тр від 11.01.2021позивача було звільнено з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, а саме припинено трудовий договір за прогул без поважних причин.

Про звільнення позивач дізналася лише тоді, коли звернулася до роботодавця для оформлення лікарняного листа. Поштовим листом, отриманим 20.02.2021, позивачу було повідомлено, що 11.01.2021 наказом №1/д на позивача було накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади та припинено трудовий договір.

Відтак, про дисциплінарні стягнення позивач не знала, з наказом не ознайомлювалася та жодних прогулів під час працевлаштування за весь період роботи не вчиняла, тому вважає, що наказ №1/д від 11.01.2021 та наказ №1 к/гр від 11.01.2021 про припинення трудового договору відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України є незаконними та підлягають скасуванню.

Зазначає, що відповідно до змісту наказу підставою накладення на позивача дисциплінарного стягнення стала відсутність на робочому місці з 03.01.2021 по 11.01.2021 без поважних причин, однак із вказаним дисциплінарним стягненням позивач не може погодитись, оскільки про свою відсутність на робочому місці повідомляла по телефону роботодавця ОСОБА_2 ..

Станом на січень 2021 року позивач перебувала на 7-му місяці вагітності та, оскільки 03.01.2021 та 04.01.2021 погано себе почувала, тому змушена була звернутись до свого лікуючого лікаря - гінеколога ОСОБА_3 за медичною допомогою.

У подальшому у зв`язку з ускладненнями під час вагітності позивачу необхідно було проходити медичне обстеження в КНП Центральної обласної лікарні та з 05.01.2021 по 26.01.2021 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні.

Чоловік позивача повідомляв роботодавця по телефону про стан позивача, однак відповідач повідомив, що звільнить позивача.

Вважає, що проблеми з перебігом вагітності, а в подальшому і перебування на стаціонарному лікуванні є поважними причинами відсутності на робочому місці з 03.01.2021 по 11.01.2021.

Крім того, з наказом про накладення дисциплінарного стягнення позивача ознайомлено не було, жодних пояснень від позивача також не вимагали.

Повідомлення роботодавця від 04.01.2021 позивач отримала лише на початку лютого 2021 року та відразу написала додаткове звернення до роботодавця таповідомила черговий раз щодо причин відсутності на робочому місці.

Таким чином, жодних прогулів позивачем вчинено не було, а наказ №1/д є незаконним і підлягає скасуванню.

Щодо незаконності наказу № 1 к/тр від 11.01.2021 про звільнення з посади/припинення трудового договору зазначає, що повідомляла роботодавця про причини відсутності на робочому місці та про перебування на лікарняному у зв`язку із вагітністю, направляла відповідні заяви, однак про звільнення позивача не попередили, з наказом від 11.01.2021 не ознайомили, трудову книжку було надіслано листом 16.02.2021, у трудовій книжці запис не зробили, остаточний розрахунок із позивачем не провели.

03.01.2021, 04.01.2021, 11.01.2021, 28.01.2021 заявою було повідомлено роботодавця, що на час звільнення позивач була вагітна, надісланий буввідповідний листок непрацездатності із заявою про надання позивачу декретної відпустки та проведення соціальних виплат.

Крім того, надісланий був листок непрацездатності від 03.02.2021 на 126 днів щодо проведення із позивачем розрахунку за період тимчасової непрацездатності.

Однак, роботодавець ФОП ОСОБА_2 повідомив 20.02.2021, що звільнив позивача, а у подальшому на звернення позивача лише присилав листи та інформував, що позивач звільнена.

Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначає, щопоновлення на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, а саме з 11.01.2021 по день ухвалення судом рішення.

Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що незаконними діями відповідача, які полягали у звільненні її з роботи з незаконних підстав, зазнала душевних страждань, які полягають в сильних душевних хвилюваннях. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудових договорів та безпідставним систематичним порушенням прав позивачу завдано моральної шкоди. Завдана моральна шкода полягаєу спричиненому їй тяжкому психологічному шоці у момент коли вона дізналась про своє звільнення; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували ним, невиконання ним своїх договірних зобов`язань;у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяв собі здійснювати з метою використання своїх можливостей для задоволення його власних потреб.

Таким чином вважає, що, виходячи із засад розумності та справедливості, розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн є доцільним.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 07.04.2021 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.53).

14.07.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву (а.с.67-70).

Зазначає, що відповідно до наказу № 3 від 24.11.2020 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду касира торговельного залу з окладом 5 000 грн.

У період з 03.01.2021 по 11.01.2021 ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці та про причини невиходу на роботу не повідомила, телефонних дзвінків уникала, тому відповідачем спільно з працівниками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складено акти відсутності працівника ОСОБА_1 на робочому місці від 03.01.2021, 04.01.2021, 08.01.2021, 11.01.2021.

Після першого невиходу 03.01.2021 позивача на роботу 04.01.2021 відповідачем було направлено ОСОБА_1 письмове повідомлення щодо надання пояснень про причини відсутності на робочому місці 03.01.2021 та 04.01.2021 з наданням підтверджуючих документів, однак у зв`язку із тим, що вжиті заходи для встановлення істинних причин відсутності позивача на робочому місці не дали позитивного результату та з огляду на той факт, що на час прийняття ОСОБА_1 на роботу та під час виконання покладених обов`язків остання не повідомляла відповідача про можливі проблеми зі здоров`ям, особисті сімейні обставини, тому наказом №1 к/д від 11.01.2021 "Про дисциплінарне стягнення" у зв`язку із невиконанням покладених трудових обов`язків, відсутністю на робочому місці (прогулом) без поважних причин з 03.01.2021 по 11.01.2021 до касира торговельного залу ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади та припинено відповідний трудовий договір (контракт) згідно вимог п.4 ст.40 КЗпП України.

Також наказом №1 к/тр від 11.01.2021 "Про звільнення з посади/ припинення трудового договору (контракту)" ОСОБА_1 звільнено 11.01.2021 з посади касира торговельного залу та припинено відповідний трудовий договір (контракт) за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

При цьому 11.01.2021 відповідачем скеровано ОСОБА_1 лист-повідомлення стосовно припинення трудових правовідносин з долученням відповідних наказів та поінформовано про необхідність особистого звернення позивача до суб`єкта господарювання за отриманням передбачених грошових нарахувань та інших документів. Однак, лише 08.02.2021 позивачем надіслано лист з копіями трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 25.11.2020, договору про повну індивідуальну відповідальність касира від 25.11.2020, трудової книжки серії НОМЕР_1 та довідки з реквізитами банківської картки.

11.02.2021 позивачу надіслано лист-відповідь з направленням копій зазначених документів з проставленими оригіналами відміток суб`єкта господарювання про припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 . Також даним листом позивача інформовано, що відповідно до реєстраційного запису № 002044765 діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 28.01.2021 припинена.

У подальшому на початку березня 2021 року на адресу відповідача за підписом ОСОБА_1 надійшов лист з долученим оригіналом листка непрацездатності серії АДТ № 404802 від 03.02.2021.

З огляду на те, що листок непрацездатності не охоплював період трудових правовідносин між ОСОБА_1 та ФО-П ОСОБА_2 , тому позивачу відповідний оригінал документу повернуто листом від 03.03.2021 з повторним інформуванням про припинені трудові правовідносини.

Крім того, зазначає, що ні на час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_1 , ні в матеріалах позовної заяви не було та немає жодного листка непрацездатності, що охоплює період відсутності позивача на робочому місці з 03.01.2021 по 11.01.2021.

При цьому зазначає, що відповідачу не становило б перешкоди скасувати на час здійснення господарської діяльності власні оскаржувані накази у випадку безпосереднього надання позивачем чи його законним представником підтвердження поважності причин відсутності на робочому місці протягом вищезазначеного періоду часу, оскільки зменшення кількісного складу трудових ресурсів завжди негативно відображується на продуктивності господарської діяльності, однак ОСОБА_1 з незрозумілих на те підстав лише по сплину двох місяців після першого дня відсутності на робочому місці вжила заходів щодо письмової комунікації з колишнім роботодавцем.

До того ж зазначає, що доводи позивача стосовно інформування відповідача, у тому числі її чоловіком, про поважність причин відсутності на робочому місці за вищевказаний період є безпідставними, оскільки не зазначено ідентифікуючих даних чоловіка та не долучено жодних доказів до матеріалів позовної заяви на підтвердження такої комунікації.

Також зазначає, що надуманими є доводи позивача щодо неналежного введення та заповнення ФОП ОСОБА_2 трудової книжки за наслідками звільнення ОСОБА_1 .

Так, відповідно до інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці №58 від 29.07.1993, трудові книжки працівників, які працюють у підприємця, зберігаються безпосередньо у самих працівників.

Крім того, оскільки позивач на час прийняття оскаржуваних наказів була відсутня на робочому місці, відповідним листом від 11.01.2021 її поінформовано про необхідність надання документів, у тому числі трудової книжки, для фіксування відомостей про припинення трудових правовідносин.

Враховуючи, що позивач з власної ініціативи листом від 08.02.2021 надала лише копії документів, у тому числі трудової книжки, відповідачем здійснювались відмітки на відповідних копіях додатків до листа.

Відповідно до реєстраційного запису № 002044765 діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 28.01.2021 припинена, про що неодноразово проінформовано позивача відповідними листами, тому позовні вимоги в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді касира торгівельного залу у випадку їх задоволення судом фактично не можуть бути реально виконані.

Разом з тим зазначає, що положення частини 1 ст.237-1 КЗпП України пов`язують обов`язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику саме з порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, однак відповідач вважає законними прийняті власні оскаржувані накази та не вбачає будь-якої форми вини.

Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

20.09.2021 представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 11.01.2021 по дату ухвалення рішення з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством за місяць (а.с.107-109).

Представник позивача у судовому засіданні просила позов задовольнити з викладених у позовній заяві підстав. Також пояснила, що листка непрацездатності на час звільнення у позивача дійсно не було. Позивач має лише два листка непрацездатності з 21.01.2021 та з 03.02.2021 по 09.06.2021. Наразі позивач проживає за кордоном.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідач також пояснив, що про вагітність позивача не знав і з її чоловіком не спілкувався. Сама позивач на роботу не вийшла і на телефоні дзвінки не відповідала.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 25.11.2020 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, згідно якого позивача ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду касира торгівельного залу (а.с.14-17).

Сторони підписали договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність касира від 25.11.2020 та позивач засвідчила своїм підписом, що бере на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених їй адміністрацією матеріальних цінностей і у встановленому порядку відповідає за їх збереження (а.с.18-19).

Згідно актів про відсутність працівника на робочому місці від 03.01.2021, 04.01.2021, 08.01.2021 та 11.01.2021 позивач протягом дня на робочому місці була відсутня, при причини невиходу на роботу не повідомила, на телефонні дзвінки не відповідає (а.с.74, 75, 76, 77).

Як вбачається з копії повідомлення від 04.01.2021 ФОП ОСОБА_2 03.01.2021 та 04.01.2021 встановлено відсутність позивача на робочому місці та відомості про причини невиходу на роботу у встановленому порядку ФОП ОСОБА_2 не надано. Запропоновано у найкоротший термін проінформувати про причини неявки на робочому місці 03.01.2021 та 04.01.2021 з наданням підтверджуючих документів для прийняття об`єктивного рішення. Повідомлено, що за відсутності належного розгляду повідомлення відповідач буде зобов`язаний прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.26).

Наказом №1/д від 11.01.2021 про дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 у зв`язку із невиконанням покладених трудових обов`язків, відсутністю на робочому місці (прогулу) без поважних причин з 03.01.2021 по 11.01.2021 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади та припинено трудовий договір (контракт) згідно вимог п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: акти відсутності працівника на робочому місці від 03.01.2021, 04.01.2021, 08.01.2021, 11.01.2021 (а.с.21).

Наказом №1к/тр від 11.01.2021 про звільнення з посади/припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 з 11.01.2021 звільнено з посади касира торговельного залу та припинено трудовий договір (контракт) за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підстава: наказ №1/д від 11.01.2021 "Про дисциплінарне стягнення" (а.с.22).

11.01.2021 ФОП ОСОБА_2 позивачеві направлено наказ №1/д від 11.01.2021 "Про дисциплінарне стягнення" та наказ №1к/тр від 11.01.2021 "Про звільнення з посади/припинення трудового договору (контракту)" та запропоновано у найкоротший термін звернутися до ФОП ОСОБА_2 за отриманням передбачених грошових нарахувань та інших документів з питань припинення трудової діяльності (а.с.20).

28.01.2021 позивач звернулася із заявою до відповідача про надання декретної відпустки, оскільки з 05.01.2021 проходить обстеження у лікаря акушер гінеколога КНП Центральної обласної лікарні (а.с.43).

11.02.2021 ФОП ОСОБА_2 позивачеві направлено лист та зазначено, що, оскільки станом на 11.02.2021 висвітлені у прохальній частині листа від 11.01.2021 заходи позивачем не вжиті, а лише 08.02.2021 надіслано лист з копіями документів, тому копії документів з проставленими оригіналами відміток суб`єкта господарювання про припинення трудових відносин між сторонами направляються позивачу. Крім того, позивача проінформовано, що відповідно до реєстраційного запису №002044765 діяльність ФОП ОСОБА_2 припинена (а.с.32).

19.02.2021 позивач звернулася із заявою до відповідача про надання декретної відпустки, оскільки вагітна (а.с.27).

20.02.2021 позивач звернулася до відповідача зі зверненням про надання декретної відпустки до 09.06.2021 та оформлення декрету (а.с.28-31).

21.02.2021 позивач звернулася із заявою до відповідача про нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.33-34).

Як вбачається з копії листка непрацездатності комунального некомерційного підприємства "Житомирська багатопрофільна лікарня" серії АДТ №404802 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному з 03.02.2021 року до 09.06.2021 року (а.с.35).

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пунктах 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3, 4, 7, 8 ч.1 ст.40, п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10.08.2021 у справі № 308/12855/19.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин такої відсутності. Зазначений висновок наведено у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 358/1570/16-ц.

Як вбачається з актів про відсутність працівника на робочому місці від 03.01.2021, 04.01.2021, 08.01.2021 та 11.01.2021 позивач протягом дня на робочому місці у ФОП ОСОБА_2 була відсутня, про причини невиходу на роботу не повідомила, на телефонні дзвінки не відповідала.

Згідно з трудовим договором від 25.11.2020 року час виконання робіт установлюється з 11-00 до 22-00, 13-00 до 22-00. Обідня перерва з 15-00 до 16-00, 17- 00 до18-00. Тривалість робочого часу становить 40 годин на тиждень, 8 годин на день відповідно до графіку роботи.

З повідомлення від 04.01.2021 вбачається, що ФОП ОСОБА_2 намагався встановити зв`язок із ОСОБА_1 з метою отримання пояснень з приводу її відсутності на робочому місці.

Відповідно до копії листка непрацездатності комунального некомерційного підприємства "Житомирська багатопрофільна лікарня" серії АДТ №404802 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, починаючи з 03.02.2021 року (а.с.35).

У судовому засіданні представник позивача підтвердила ту обставину, що листків непрацездатності на час прогулів і звільнення у позивача не було.

Отже, судом встановлено, що, починаючи з 03.01.2021 року позивач не з`являлася на роботу, не маючи підстав для невиходу на роботу.

На підтвердження доводів позивача про повідомлення її чоловіком роботодавця про неможливість нею з об`єктивних причин з 03.01.2022 року продовжувати належним чином виконувати свої посадові обов`язки не надано жодного належного та допустимого доказу повідомлення роботодавця про причини прогулів. При цьому посилання позивача на неможливість виконання роботи за станом здоров`я спростовується фактом наявності лікарняного лише з 21.01.2021 року.

Тому суд приходить до висновку, що, починаючи з 03.01.2021 року позивач повинна була знаходитись на робочому місці, проте нею було допущено прогул без поважних причин, внаслідок чого відповідач мав законні підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної нею посади згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Таким чином правові підстави для задоволення вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу про дисциплінарне стягнення, наказу про звільнення згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України відсутні.

Оскільки відсутні достатні правові підстави для задоволення вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про дисциплінарне стягнення, наказу про звільнення, тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 81, 89, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач :

ОСОБА_1 ,

АДРЕСА_1

Відповідач:

ФОП ОСОБА_2 ,

АДРЕСА_2

Cуддя Н. М. Анциборенко