Справа № 454/681/22 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М. Я.
Провадження № 22-ц/811/1810/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
секретаря: Івасюти М.В.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Смолинця В.І. на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Львіввугілля», за участю третьої особи ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача Державного підприємства «Львіввугілля», за участю третьої особи ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що він працював на вказаній посаді та жодних зауважень чи претензій до нього не було. 28.02.2022р. його повідомлено про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає таке звільнення незаконним, оскільки 28.02.2022р. він був відсутній на робочому місці з поважних причин, так як добровільно звернувся до «військомату» із заявою про призов його до складу Збройних сил України, пройшов військово-лікарську комісію. Про вказані обставини він доповідав керівництву ДП «Львіввугілля» та попередив про свою відсутність. В нього не було відібрано пояснень з приводу відсутності на роботі. Вважає, що він повинен бути поновлений на посаді та йому належить виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу. Окрім цього, йому спричинено моральні страждання, які він оцінює в розмірі 20000грн.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Смолинець В.І., подавши апеляційну скаргу.
Не погоджується з рішенням суду, вважає що воно було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Викладені у рішенні висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права.

Вказує, що працював на посаді начальника відділу спецроботи ДП " Львіввугілля". Виконував свої трудові обов`язки постійно вчасно і в повному об`ємі, жодний зауважень, претензій до виконаної роботи від керівництва ніколи не мав.

25 лютого 2022 року між ОСОБА_4 та Т.В.О. генерального директора ДП "Львіввугілля" ОСОБА_3 відбувся конфлікт.

Виробнича суперечка переросла в особисті образи. В кінцевому результаті Т.В.О. генерального директора ДП "Львіввугілля" ОСОБА_3 , в образливій формі наказав написати заяву на звільнення і залишити місце праці. ОСОБА_5 написав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, ця заява відразу ж була завізована ОСОБА_3 . Після підписання заяви ОСОБА_3 в образливій формі наказав покинути робоче місце.

ОСОБА_5 , як офіцер запасу, 26 лютого 2022 року звернувся до військомату з метою укласти контракт на службу у війську. Для укладення контракту йому вказали пройти медичну комісію на предмет придатності для служби у війську.

28 лютого 2022 року ОСОБА_5 прибув у військомат для проходження мед.комісії.

28 лютого 2022 року, керівництвом ДП " Львіввугілля" повідомили що ОСОБА_5 звільнено з роботи відповідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Звільнення вважає незаконним.

В наказі № 89-к про звільнення зазначено, що він був відсутній на робочому місці 28.лютого 2022 без поважних причин. Вказує, що в ці дні дійсно був відсутній на своєму робочому місці, тому що розумів що реально звільнений. Т.В.О. генерального директора ДП "Львіввугілля" ОСОБА_3 фактично вигнав його з робочого місця, його заява про звільнення за власним бажанням була завізована керівником і передана у відділ кадрів, враховуючи ці обставини, він добровільно звернувся у військомат із заявою призвати його до війська, на 28 лютого 2022 року йому було призначено пройти медичну комісію з метою встановлення придатності до служби у війську. Про те що він проходить медкомісію у військоматі доповів керівництву ДП "Львіввугілля" в телефонному режимі.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довів поважності відсутності його на робочому місці протягом робочого дня, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до наказу №191 від 13.10.2014р., наказу №233 від 28.12.2016р., листів №11.1-220 від 10.10.2017р., №11/382 від 14.03.2019р., Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників апарату управління ДП «Львіввугілля», Інструкції з внутрішнього (пропускного) режиму в адмінприміщення ДП «Львіввугілля та прилеглої до нього території, списку працівників апарату управління ДП «Львіввугілля», облік неявки на роботу ведеться на підставі підтверджуючих документів, які працівники зобов`язані надати керівнику підрозділу не пізніше одного дня перед неявкою.

Відповідно до заяви від 25.02.2022р., адресованої Т.в.о. генерального директора Акімова О.А., позивач ОСОБА_2 просив звільнити його із займаної посади за бажанням роботодавця з 25.02.2022р.

28 лютого 2022р. ОСОБА_2 не відмічався про вхід чи вихід з приміщення адмінбудинку ДП «Львіввугілля» та в системі відеонагляду відсутній запис про його вхід в будівлю та відсутній запис про відлучення в журналі обліку відлучень працівників апарату управління ДП «Львіввугілля», що встановлено з службової записки, звіту про присутність та пояснень старшого інспектора з контролю за виконанням доручень ОСОБА_6 відповідальної за ведення табельного обліку.

З акта від 28.02.2022р. встановлено, що 28.02.2022р. о 15.55год. в приміщенні кабінету відділу кадрів в телефонному режимі через увімкнений гучномовець начальнику відділу спецроботи ОСОБА_2 запропоновано надати пояснення з приводу його відсутності на робочому місці з 08.00год. 28.02.2022р. Останній повідомив, що залишив заяву на звільнення, а тому відсутній та відмовився від надання письмових пояснень. Зазначені обставини засвідчили в.о. директора з кадрів і соціальних питань, начальник відділу кадрів, менеджер з персоналу відділу кадрів.

Наказом №89-к від 28.02.2022р. ОСОБА_2 звільнено з посади з 25.02.2022р. на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з вчиненням прогулу без поважних причин.

З довідки №481 від 28.02.2022р. встановлено, що військово-лікарською комісією ОСОБА_2 визнано обмежено придатним до військової служби, оскільки він страждає гіпертонічною хворобою, хронічним бронхітом, ожирінням, хронічною радикулопатією.

Позивач ОСОБА_2 є інвалідом ІІІ групи у зв`язку з професійним захворюванням, що встановлено з посвідчення № НОМЕР_1 від 15.03.2017р.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Колегія суддів вважає, що причини відсутності на роботі, зазначені ОСОБА_2 не є поважними, оскільки повністю залежали саме від дій останнього.

ОСОБА_2 з власної ініціативи відправився до територіального центру комплектування і соціальної підтримки, хоча є інвалідом ІІІ групи та військово-лікарською комісією його визнано обмежено придатним до військової служби, оскільки він страждає гіпертонічною хворобою, хронічним бронхітом, ожирінням, хронічною радикулопатією.

Окрім цього, варто зазначити, що на ОСОБА_2 було покладено функціональні обов`язки, які безпосередньо стосуються мобілізації.

Так, ОСОБА_2 було надано допуск обласного управління СБУ за формою два та в період оголошення воєнного стану та загальної мобілізації до його посадових обов`язків входило забезпечення виконання заходів по мобілізаційній роботі та цивільній обороні, від яких він самоусунувся.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

З огляду на вище наведе, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Смолинця В.І.- залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.