справа № 197/637/21
провадження № 2/197/132/22
ШИРОКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року смт Широке

Широківський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Шевченко О.В.,

за участі:

секретаря судового засідання: Гетьманенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт Широке цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Карпівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку (пай),

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін.

Позивач 15.07.2021 звернувся до суду з позовною заявою (уточнена редакція позовної заяви від 06.08.2021) до відповідача та просив суд:

-визнати за позивачем право на земельну частку (пай), площею 3,86 умовних кадастрових гектарів, із земель не витребуваних паїв колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Родіна» або земель державного запасу (резерву), які розташовані на території Карпівської сільської (колишньої Миколаївської селищної) ради Криворізького (колишнього Широківського) району Дніпропетровської області, згідно з Державним актом на право колективної власності КСП «Родіна», серії ДП Шр - № 1 від 18.01.1995 та додатком № 1 до зазначеного державного акту списком громадян членів КСП «Родіна».

В обґрунтування позову позивач та представник останнього посилається на те, що 01 березня 1987 року позивача було прийнято в члени колгоспу «Родіна» Широківського (на сьогодні Криворізького) району Дніпропетровської області (далі колгосп «Родіна» або «колгосп») на посаду шляховика, що підтверджується відповідним записом в наданих копіях його трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 та Протоколом засідання правління даного колгоспу під № 6 від 30.06.1987 року.

03 грудня 1988 року, залишаючись членом даного колгоспу, позивач був призваний на строкову військову службу та вибув до лав Радянської армії, а після демобілізації знову повернувся працювати до колгоспу, але вже робочим консервного цеху. З 04 лютого 1991 року і по дату свого першого нетривалого за часом звільнення з даного колгоспу 09 березня 1995 року, позивач був переведений та працював слюсарем на молочно-товарній фермі, а в подальшому, з 03 січня 1996 року він знову повернувся працювати на дане підприємство слюсарем механізованого загону № 3, аж до часу свого остаточного звільнення з КСП «Родіна» - 22.07.1998 року.

Згідно наданої позивачу архівної довідки від 13.11.2020 року за № 194-М, розпорядженням представника Президента України у Широківському районі Дніпропетровської області від 20 січня 1994 року за № 12/4, під час проведення в Україні земельної реформи та роздержавлення земель, що перебували в користуванні підприємств сільгоспвиробників, колгосп «Родіна» був перереєстрований у колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) «Родіна», а перед цим відповідно до рішення Миколаївської селищної (на сьогодні Карпівської сільської) ради Широківського району Дніпропетровської області від 13 жовтня 1993 року № 65, останньому в колективну власність для сільськогосподарського використання було передано 4601,0 гектарів земель, з видачею Державного акта на право колективної власності на землю.

Проте, як рядовому працівнику та колишньому члену цього сільськогосподарського підприємства, ні на момент звільнення позивача з КСП «Родіна» в 1998 році, ні до останнього часу йому нічого не було відомо як загалом щодо прцесів реформування земельних правовідносин в Україні, так і щодо вказаних подій безпосередньо на даному підприємстві, в тому числі йому ніким так і не було роз`яснено його право на отримання середньої по даному господарству земельної частки (паю) із вказаних вище земель колективної власності. Так, лише влітку 2020 року від одного зі своїх знайомих з числа колишніх членів КСП «Родіна», який в минулому також через суд поновлював своє право на його середню земельну частку (пай), він випадково дізнався про те, що в Списку-додатку до вказаного вище державного акту на землю членів цього колективного сільгосппідприємства під № 468 також значиться і його прізвище, записане російською мовою як « ОСОБА_2 », як співвласника цих земель колективної власності.

Однак, не зважаючи на всі перелічені вище обставини, що з достовірністю підтверджують як факт перебування позивача в членстві КСП «Родіна» саме на момент передачі в колективну власність останнього земель державної власності, і, відповідно, наявне в мене право на отримання середньої земельної частки (паю) по даному колективному підприємству, з невідомих для позивача причин і на порушення вимог п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», керівництвом даного підприємства свого часу прізвище позивача так і не було внесене до Списку його членів на видачу цих земельних сертифікатів. А це, в свою чергу, призвело до триваючого порушення конституційного права позивача на отримання у власність середньої земельної частки (паю) цього КСП, розмір якої на той час був визначений на рівні 3,86 умовних кадастрових гектарів.

В подальшому на підставі розпорядження голови Широківської райдержадміністрації Дніпропетровської області № 97-р від 20.03.2000 року дане колективне сільськогосподарське підприємство спочатку на правах правонаступництва було перереєстровано з даного КСП в ТОВ «Родіна», а згодом уже відповідно до постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2004 року (справа № Б15/35/04), останнє було визнано банкрутом та в передбаченому законом порядку 25 жовтня 2004 року ліквідовано як юридична особа.

Таким чином, позивач вважає, що будучи членом КСП «Родіна» Широківського (на сьогодні Криворізького) району Дніпропетровської області саме на час передачі в колективну власність останнього сільськогосподарських угідь державної форми власності, які до цього перебували в його постійному користуванні, позивач має право на середню земельну частку (пай) при розпаюванні вказаних вище земель, оскільки свого часу на законних підставах був внесений до списку громадян членів цього КСП, що додається до виданого останньому Державного акту на право колективної власності на землю. Тому, виходячи з вищенаведеного, позивач просить суд поновити його порушене земельне право, а саме визнати за позивачем право на земельну частку (пай) площею 3,86 умовних кадастрових гектарів із земель невитребуваних паїв КСП «Родіна» або інших земель державного запасу, які розташовані на території нинішньої Карпівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, згідно з Державним актом на право колективної власності КСП «Родіна» серії ДП Шр - № 1 від 18 січня 1995 року та Додатком № 1 до зазначеного державного акту зі списком громадян-членів цього колективного сільськогосподарського підприємства.

ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

20 липня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

Представником позивача 02 серпня 2021 року до суду подана заява про усунення недоліків.

Ухвалою судді від 06 серпня 2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді від 29 червня 2022 року постановлено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання представник не з`явився, від нього надійшла заява, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував.

Відповідач повідомлявся про день та час місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника відповідача.

Третя особа повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилися, надали суду заяву, в якій просили розглянути справу відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням правової позиції Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, як третьої особи у позові згідно з наданими поясненнями по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання і представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 01 березня 1987 року позивача було прийнято в члени колгоспу «Родіна» Широківського (на сьогодні Криворізького) району Дніпропетровської області (далі колгосп «Родіна» або «колгосп») на посаду шляховика, що підтверджується відповідним записом в наданих копіях його трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 та Протоколом засідання правління даного колгоспу під № 6 від 30.06.1987 року.

03 грудня 1988 року, залишаючись членом даного колгоспу, позивач був призваний на строкову військову службу та вибув до лав Радянської армії, а після демобілізації знову повернувся працювати до колгоспу, але вже робочим консервного цеху. З 04 лютого 1991 року і по дату свого першого нетривалого за часом звільнення з даного колгоспу 09 березня 1995 року, позивач був переведений та працював слюсарем на молочно-товарній фермі, а в подальшому, з 03 січня 1996 року він знову повернувся працювати на дане підприємство слюсарем механізованого загону № 3, аж до часу свого остаточного звільнення з КСП «Родіна» - 22.07.1998 року.

Згідно наданої позивачу архівної довідки від 13.11.2020 року за № 194-М, розпорядженням представника Президента України у Широківському районі Дніпропетровської області від 20 січня 1994 року за № 12/4, під час проведення в Україні земельної реформи та роздержавлення земель, що перебували в користуванні підприємств сільгоспвиробників, колгосп «Родіна» був перереєстрований у колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) «Родіна», а перед цим відповідно до рішення Миколаївської селищної (на сьогодні Карпівської сільської) ради Широківського району Дніпропетровської області від 13 жовтня 1993 року № 65, останньому в колективну власність для сільськогосподарського використання було передано 4601,0 гектарів земель, з видачею Державного акта на право колективної власності на землю.

Проте, як рядовому працівнику та колишньому члену цього сільськогосподарського підприємства, ні на момент звільнення позивача з КСП «Родіна» в 1998 році, ні до останнього часу йому нічого не було відомо як загалом щодо прцесів реформування земельних правовідносин в Україні, так і щодо вказаних подій безпосередньо на даному підприємстві, в тому числі йому ніким так і не було роз`яснено його право на отримання середньої по даному господарству земельної частки (паю) із вказаних вище земель колективної власності. Так, лише влітку 2020 року від одного зі своїх знайомих з числа колишніх членів КСП «Родіна», який в минулому також через суд поновлював своє право на його середню земельну частку (пай), він випадково дізнався про те, що в Списку-додатку до вказаного вище державного акту на землю членів цього колективного сільгосппідприємства під № 468 також значиться і його прізвище, записане російською мовою як « ОСОБА_2 », як співвласника цих земель колективної власності.

Однак, не зважаючи на всі перелічені вище обставини, що з достовірністю підтверджують як факт перебування позивача в членстві КСП «Родіна» саме на момент передачі в колективну власність останнього земель державної власності, і, відповідно, наявне в мене право на отримання середньої земельної частки (паю) по даному колективному підприємству, з невідомих для позивача причин і на порушення вимог п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих в колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», керівництвом даного підприємства свого часу прізвище позивача так і не було внесене до Списку його членів на видачу цих земельних сертифікатів. А це, в свою чергу, призвело до триваючого порушення конституційного права позивача на отримання у власність середньої земельної частки (паю) цього КСП, розмір якої на той час був визначений на рівні 3,86 умовних кадастрових гектарів.

В подальшому на підставі розпорядження голови Широківської райдержадміністрації Дніпропетровської області № 97-р від 20.03.2000 року дане колективне сільськогосподарське підприємство спочатку на правах правонаступництва було перереєстровано з даного КСП в ТОВ «Родіна», а згодом уже відповідно до постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2004 року (справа № Б15/35/04), останнє було визнано банкрутом та в передбаченому законом порядку 25 жовтня 2004 року ліквідовано як юридична особа.

ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У частині дев`ятій статті 5 Земельного кодексу України 1990 року(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 22 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Як встановили суди та відомо з матеріалів справи, КСП отримав державний акт на право колективної власності на землю, позивач на час передачі державного акта був членом КСП. Матеріали справи не містять доказів, що його було виключено з членів КСП на час отримання останнім земельної ділянки.

Відповідно позивач мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого списку з невідомих причин.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені вимоги в цій справі слід застосовувати положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України вказано, що правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред?явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

У статтях 71, 75 ЦК УРСР зазначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред?явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки право на позов у позивача виникло ще у 1995 році (тобто після видачі КСП державного акта на землю), то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору.

Позивач про порушення своїх прав дізнався, або повинен був дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників. Звертаючись до суду із позовом, позивач не навів обґрунтованих підстав для визнаня поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом.

Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду: від 19 грудня 2019 року в справі № 629/4423/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 17 червня 2020 рокуу справі № 600/528/16, від 21 жовтня 2020 року в справі № 401/971/19, 03 лютого 2021 року в справі № 403/402/19, від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20, від 27 липня 2021 року в справі № 686/6892/20.

Отже, позовні вимоги необґрунтовані та необхідно відмовити у їх задоволенні з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Як встановлено п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду).

Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сторони не звільнені від сплати судового збору.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1071 грн 95 копійок (арк.с. 25, 37).

Судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 141, 258, 259, 265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові повністю.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Широківський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення складений 14.11.2022.

Учасники справи (данні):

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач Карпівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, юридична адреса: с. Карпівка Криворізького району Дніпропетровської області, вул. Центральна, б. 97-А, .

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, юридична адреса: м. Дніпро, вул. Філософська, б. 39-А, .

СУДДЯ О.В.ШЕВЧЕНКО