Справа № 136/42/22
провадження № 2/136/16/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Шпортун С.В.,

за участі секретаря судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» про витребування земельної ділянки та скасування реєстрації,

за участі учасників судового процесу

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Гула А.А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) через свого представника адвоката Щавінського К.С. (далі представник) звернувся до суду із зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» (далі відповідач), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,1413 га (кадастровий номер :05:000:0212), що розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

24.09.2005 між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» було укладено Договір оренди землі (далі - Договір), за умовами якого було передано в платне користування - в оренду, стром на 10 років, належну позивачеві земельну ділянку, площею 3,1413 га (кадастровий номер - :05:000:0212).

Вказаний Договір було зареєстровано у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 20.11.2006 за №06.

По закінченню строку дії договору позивач пред`явив письмову вимогу до ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» (раніше - ТОВ «Концерн «Сімекс Агро»), про повернення належної йому земельної ділянки. За наслідками розгляду вимоги йому було повідомило, що існує Додаткова угоду до Договору оренди землі від 24.05.2005, яка зареєстрована у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» 15.11.2010 за №24, якою визначено строк дії Договору на 20 років.

Представник позивача на обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач не підписував додаткову угоду до Договору оренди землі від 24.09.2005, на що вказує відсутність його підпису в графі «Орендодавець» Розділу 4 «Підписи та реквізити сторін», отже такий правочин є неукладеним та не створює будь-яких правових наслідків для його сторін, відтак ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» не має жодних правових підстав на володіння і користування спірною земельною ділянкою, добровільно її не повертає на вимогу позивача, чим порушуються права позивача, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом за захистом порушених прав, в якому він просить суд витребувати належну позивачеві земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права оренди ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД».

14.02.2022 відповідач подав до суду відзив, у якому також просив суд поновити пропущений строк для подачі цього відзиву, приєднати відзив до матеріалів цивільної справи, а в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Надаючи оцінку наведеним у відзиві обставинам щодо пропущення строку відповідачем для подачі відзиву у даній справі, суд вважає, що наведені обставини не є об`єктивними та такими, що реально перешкоджали відповідачеві вчинити такі дії своєчасно, оскільки хвороба представника та неможливість через це виконувати свої обов`язки не позбавляла відповідача забезпечити участь у справі іншого представника з метою реалізації останнім права на подачу відзиву своєчасно.

Приймаючи до уваги те, що відзив був поданий із пропущенням строку, а наведені причини суд визнає не поважними, відтак відсутні правові підстави для продовження строку для подачі відзиву, отож в силу вимог ст.126 ЦПК України, суд вважає за доцільне залишити його без розгляду.

Ухвалою суду від 14.01.2022 вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04.05.2022 було відмовлено в задоволені клопотання представника відповідача про витребування доказів, зокрема оригіналу договору оренди землі та додаткової угоди до нього укладеного ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» із ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 08.06.2022 було відмовлено відповідачеві у прийнятті додаткових доказів та закрито підготовче провадження в справі, призначено її до судового розгляду по суті.

23.08.2022 ухвалою суду за клопотанням представника відповідача було визнано обов`язковою явку позивача ОСОБА_1 у судове засідання на 02.11.2022.

02.11.2022 протокольною ухвалою було відмовлено представникові відповідача у виклику та допиті свідків.

У судовому засіданні представник позивач та позивач позовні вимоги підтримали у повному обсязі, з підстав наведених у позові, просили його задовольнити.

Представник позивача суду пояснив, що Додаткову угоду до Договору оренди від 24.09.2005 позивач взагалі не підписував, відтак було відсутнє його волевиявлення на настання зміну чи припинення за таким договором правових наслідків, отож такий договір є неукладеним, що є підставою для її повернення, саме такий спосіб захисту позивачем обрано, у зв`язку із чим він просив суд повернути належну позивачеві земельну ділянку та скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» вчиненого на підставі Договору оренди 24.09.2005 та додаткової угоди до цього договору на земельну ділянку.

Позивач в судовому засіданні суду пояснив, що він працював на посаді агронома ТОВ «Сімекс Агро» правонаступником якого є відповідач близько 19 років, безпосередньо доступу до офіційних документів, тобто бланків договорів оренди землі він не мав. Йому відомо, що у 2008-2010 роках масово підписувались додаткові угоди до Договорів оренди землі, утім із ним такий договір не укладався.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо задоволення позову, свою позицію аргументував тим, що дійсно між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі від 24.09.2005, щодо передачі у строкове платне користування земельної ділянки, площею 3,1413 га, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району, для сільськогосподарського використання, строком на 10 років, державну реєстрацію якого було проведено 20.11.2006. У подальшому укладено Додаткову угоду до вище вказаного договору оренди земельної ділянки, за умовами якої, термін дії договору оренди було продовжено до 20 років також проведено її державну реєстрацію. Таким чином, починаючи з вересня 2005 року, відповідач є законним користувачем земельних ділянок та належним чином виконує усі зобов`язання взяті на себе за умовами договору оренди. Позивач стверджує, що правочину не підписував, утім у період дії договору оренди землі отримував орендну плату в натуральній та грошовій формах, що свідчить, що останній визнавав укладення такого договору, отож він є дійсним.

Крім того, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - повернення земельної ділянки позивачу, порушить права орендаря передбачені Договором оренди, та додатковою угодою до нього та ст. 25, 28 ЗУ «Про оренду землі», оскільки впродовж 2005-2022 років Товариством понесені значні витрати на поліпшення стану земельних ділянок, в тому числі і на спірну земельну ділянку.

Також представник відповідача звернув увагу суду, що додаткова угоди, яка надана позивачем є в одному лише екземплярі, такий договір Товариством втрачено, а в органі, що проводив державну реєстрацію він відсутній, приймаючи до уваги те, що позивач займав керівну посаду у Товаристві, мав безперешкодний доступ до печаток Товариства та бланків договорів оренди і додаткових угод, відтак міг підробити документ, а після подачі оголошення ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» до газети Липовецькі вісті, ОСОБА_1 міг дізнатись про втрату Товариством його договору та скористатись даною ситуацією для власної користі, використавши пусті бланки додаткових угод та видавши їх за оригінал без підпису, на який він посилається у позовній заяві, з метою подальшого уникнення взятих на себе зобов`язань по дійсному Договору оренди та додатковій угоді.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.7) встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,1413 га, кадастровий номер - :05:000:0212, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького р-ну Вінницької обл.

24.09.2005 між Товариством з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_1 було укладено Договір оренди земельної ділянки за № 461, що належить позивачеві. Сторонами було узгоджено у п.4 цього Договору строк його дії на 10 років.

20.11.2006 за №06 вказаний Договір було зареєстровано у Вінницькій філії державного підприємства «центр державного земельного кадастру».

Крім цього, судом встановлено, що сторонами вказаного договору було укладено Додаткову угоду до Договору оренди землі від 24.09.2005, відповідно до якого було внесено зміни в частині строку дії договору та визначено його на 20 років, а також узгоджено новий розмір орендної плати у 3% від нормативної вартості земельної ділянки.

Додаткова угода зареєстрована у Вінницькій філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 15.11.2010 за №24.

Судом встановлено, що 22.07.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань було внесено запис про зміну найменування Товариства з обмеженою відповідальністю "Концерн "Сімекс - Агро" на Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАС АГРО ЗАХІД", інші реквізити залишились незмінні.

Виникнення спірних правовідносин обумовлено наявністю між позивачем та ТОВ "ТАС АГРО ЗАХІД" спору про право оренди належної позивачеві земельної ділянки, оскільки, на думку останнього, оскаржувану додаткову угоду, якою продовжено термін дії договору оренди землі він не підписував, а отже було відсутнє його волевиявлення на укладання такого правочину, а державна реєстрація правочину порушує його права на використання своїх правомочностей щодо належного йому майна.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним, у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин , договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що відповідно до оголошення надрукованого в газеті «Липовецькі вісті» від 12.08.2020 за №57 (2033) (а.с.37), ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД» повідомило, що Договір оренди земельної ділянки укладений із ОСОБА_1 втрачено.

Відповідно до інформації наданої Управлінням надання адміністративних послуг Відділ №1 Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.77) встановлено, що Додаткова угода до договору оренди землі укладена між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн Сімекс-Агро» у відділі відсутня.

Аналізуючи наданий позивачем до позову оригінал Договору оренди землі від 24.09.2005 та Додаткову угоду до цього договору, якими було збільшено строк дії договору та розмір орендної плати (а.с.78-87), судом встановлено, що на додатковій угоді до Договору оренди землі від 24.05.2005 підпис у графі «Орендодавець» Розділу 4 «Підписи та реквізити сторін», зокрема ОСОБА_1 відсутній.

Належних та допустимих доказів протиправності дій позивача чи інших осіб притягнення до юридичної відповідальності, на які вказував у ході судового розгляду представник відповідача, суду не надано.

Суд зауважує також на неприйнятність доводів представника відповідача про те, що з моменту укладення спірної додаткової угоди до договору оренди, відповідачем належним чином виконуються свої зобов`язання як орендаря, а позивач протягом всього часу отримувала орендну плату й тим самим приймав від відповідача виконання умов оспорюваного правочину, однак прийняття позивачем таких умов не може свідчити про укладення правочину щодо оренди земельної ділянки і його дійсність та відповідність вимогам ст. 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Таких висновків дотримується Верховних Суд, про що зазначено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97).

Згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"(у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини четвертої статті 9 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" було викладено у новій редакції.

У пункті 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі N 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 754/8547/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Отже, установивши, що позивач ОСОБА_1 не укладав з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» (на даний час - ТОВ «ТАС АГРО ЗАХІД»), Додаткової угоди до Договору оренди землі від 24.09.2005, суд з урахуванням принципу jura novit curia (суд знає закон), виходячи із фактичного, а не формального змісту позовних вимог вважає, що наявні правові підстави для усунення позивачеві перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом її фактичного повернення позивачу та скасування рішення про державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» вчиненого на підставі Договору оренди 24.09.2005 та додаткової угода до цього договору на земельну ділянку, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1413 га, кадастровий номер - :05:000:0212, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

За таких обставин суд задовольняє позов у повному обсязі.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом встановлено, що відповідно до платіжного документа (а.с.1, 2) позивачем при пред`явленні позову сплачено судовий збір у розмірі 1984,80 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн 80 коп., а також відповідно до Договору про надання правничої допомоги від 08.01.2022 узгоджено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідач не надав заперечень щодо обсягу понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги понесених позивачем, не просив суд про їх зменшення.

З огляду на те, що позов задоволено у повному обсязі, суд дійшов висновку, що судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.141, 258259, 263265, 273279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАС АГРО ЗАХІД" (місцезнаходження: вул. Героїв Майдану, буд. 63, м. Липовець, Вінницький р-н., Вінницька обл., ЄДРПОУ - 32513287) про повернення земельної ділянки та скасування реєстрації задовольнити у повному обсязі.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1413 га (кадастровий номер :05:000:0212), яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАС АГРО ЗАХІД» вчиненого на підставі Договору оренди 24.09.2005 та додаткової угода до цього договору на земельну ділянку, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,1413 га, кадастровий номер - :05:000:0212, яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАС АГРО ЗАХІД" на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору, у розмірі 1984,80 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн 80 коп., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн., а всього 11 984 (одинадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11.11.2022.

Суддя Світлана ШПОРТУН