ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1506/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3117/21 Категорія: 310020000 Прилуцький В.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Нерушак Л. В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гаврильченка Валентина Михайловича на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

24 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Смілянського міськрайонного суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги мотивувала тим, що від спільно шлюбу з відповідачем мають сина. Проте відповідач матеріальної допомоги не надає, участі у вихованні дитини не приймає, а тому і просила стягувати з відповідача аліменти.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2021 року позов задоволено.

Вирішено стягувати ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , зареєстрованої та проживаючої по АДРЕСА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнено з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Судом вказано на те, що відповідач є батьком дитини ОСОБА_3 . Дитина знаходиться на утриманні позивачки а тому з відповідача необхідно стягнути аліменти в розмірі, визначеному законом.

Відповідачем було подано заяву про перегляд заочного рішення від 24.01.2021, яка ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16.09.2022 залишена без задоволення, а заочне рішення без змін.

Не погоджуючись з такими рішенням суду першої інстанції, адвокат Гаврильченко В.М. в інтересах відповідача ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції, вказуючи, що судове рішення не є законним. Основним аргументом апеляційної скарги є те, що на утриманні відповідача перебуває й інша дитина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Скаржник просить задовільнити апеляційну скаргу, скасувати рішення, а позовні вимоги позивачки задовольнити частково, стягнувши з нього, ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/6 частини, але не манше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 січня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд апеляційної інстанції проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В свою чергу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України)

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч. 1 ст. 367 ЦПК України)

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. (ч.1 ст. 368 ЦПК України)

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідач є батьком дитини позивача сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 13 березня 2019 року. Дитина знаходиться на утриманні позивачкиОСОБА_2 , що підтверджується довідкою виконкому Березняківської сільської ради від 06 серпня 2021 року №773.

Довідка виконкому Березняківської сільської ради від 06.08.2021 повністю містить відомості того, що син ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю та перебуває на її повному утриманні.

Факт проживання дитини з матір`ю підтверджується і самим відповідавчем, який у заяві про перегляд заочного рішення зазначив, що на даний час, за його твердженням, вирішується питання про вилучення дітей у матері.

Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають наступне правове рулювання.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав ; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають істотне значення.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

З наведених норм права та практики ЄСПЛ вбачається, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів у визначеному розмірі.

У силу ст. 81 ЦПК України відповідач не довів належними та допустимими доказами своїх заперечень щодо необхідності стягнення з нього аліментів у іншому розмірі, ніж визначено судом.

Крім того, враховуючи право дитини на гармонійний розвиток та належне виховання колегія суддів зауважує, що судом визначений мінімальний гарантований розмір аліментів не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а не рекомендований розмір (ст. 182 СК України) аліментів на одну дитину, що становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Позивачка при подачі позову скористалася своїм правом та визначила спосіб стягнення аліментів саме у частині всіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, що вірно враховано районним судом відповідно до вимог ч. 3 ст. 181 СК України.

До того ж, районним судом вірно зазначено, що відповідач не надав переконливих доказів, що спільна з позивачем дитина проживала з ним, перебувала на його утриманні і на даний час також він повністю утримує сина. Наданий ним акт від 08.02.2022, складений комісією в складі свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є непереконливим і спростовується доказами, які маються в матеріалах справи. Також відсутні дані, що у відповідача на утриманні перебуває ще й інша дитина.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гаврильченка Валентина Михайловича залишити без задоволення.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді