Провадження № 2/761/5067/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Соломон О.М.,

за участі

відповідача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, -

ВСТАНОВИВ:

06.08.2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить звернути стягнення на транспортний засіб «Byd F-3», номер кузова, шасі НОМЕР_1 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що є предметом застави для виконання порушеного зобов`язання за договором про надання фінансового кредиту № від 10.02.2020 року в загальній сумі 42 285,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.02.2020 року між ТОВ «Мікрофінанс» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання фінансового кредиту №, за яким відповідач отримав позику в розмірі 20 000,00 грн. строком на 29 календарних днів, а саме по 15.04.2020 року, зі сплатою 0,33% добових.

Як зазначає позивач, видача кредиту ОСОБА_1 підтверджується Специфікацією, яка є невід`ємною частиною Договору № від 10.02.2020 року та копією видаткового чеку.

Також, 10.02.2020 року між ТОВ «Мікрофінанс» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави транспортного засобу, предметом якого є автомобіль «Byd F-3», номер кузова, шасі НОМЕР_1 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить відповідачу на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Предмет застави оцінений за погодженням ТОВ «Мікрофінанс» та ОСОБА_1 по ринковій вартості на суму 80 000,00 грн.

Як зазначено в позовній заяві, позивач свої зобов`язання за договором виконав, однак відповідач свої зобов`язання з повернення грошових коштів та сплати відсотків за їх користування своєчасно не виконав, а тому станом на 30.07.2021 року у останнього утворилась заборгованість в розмірі 36 501,20 грн., яка складається з: 19 980,00 грн. - залишок суми фінансового кредиту, 5 252,30 грн. - залишок суми нарахованих та не сплачених процентів за період з 10.02.2020 року по 09.02.2021 року; 11 268,90 грн. - сума нарахованих та несплачених процентів за період з 10.02.2021 року по 30.07.2021 року.

Крім того, за період з 10.02.2020 року по 30.07.2021 року нараховані інфляційні втрати в сумі 4 175,71 грн. та за період з 10.02.2020 року по 19.07.2021 року 3 проценти річних в сумі 1 608,37 грн.

Оскільки відповідач не виконує умов договору, позивач вважає, що в рахунок стягнення заборгованості має бути звернуто стягнення на предмет застави, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

10.11.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності та позивачем не враховано у розрахунку заборгованості всі платежі здійснені відповідачем. Також відповідач зазначає, що згідно із специфікацією, яка є невід`ємною частиною договору, сума до повернення відповідачем становить 21 914,00 грн. та жодного доказу погодження сторонами цього договору збільшення суми, зокрема збільшення до 36 501,20 грн. до позовної заяви не додано.

Щодо нарахування відсотків за період з 11.03.2020 року по 30.07.2021 року відповідач зазначає, що відповідно до правового висновку Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, після спливу строку кредитування проценти не нараховуються;права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України.

02.12.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, де представник позивача заперечує проти викладеного у відзиві та вказує, що строк позовної давності не пропущено, оскільки договір, в частині зобов`язання, що не виконані обома сторонами діє до повного їх виконання, а також зазначає, що у розрахунку заборгованості було враховано сплачені відповідачем кошти на виконання договору.

Позивач в судове засідання не з`явився, до позовної заяви додав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

А тому суд на підставі положень статті 223 ЦПК України продовжив слухання справи у відсутність представників сторін.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, врахувавши процесуальні заяви сторін, вислухавши відповідача та його представника, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.02.2020 року між ТОВ «Мікрофінанс» (далі - Кредитодавець) та ОСОБА_1 (далі - Позичальник) було укладено Договір про надання фінансового кредиту №, за яким відповідач отримав позику в розмірі 20 000,00 грн. строком на 29 календарних днів, а саме по 15.04.2020 року, зі сплатою 0,33% добових.

Відповідач не заперечував факту отримання кредитних коштів.

В забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № від 10.02.2020 року між ТОВ «Мікрофінанс» та ОСОБА_1 було укладено Договір застави транспортного засобу, предметом якого є автомобіль «Byd F-3», номер кузова, шасі НОМЕР_1 , 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить відповідачу на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 12.08.2016 року.

Згідно з п. 1 Договору застави предмет застави оцінений за погодженням сторін по ринковій вартості на суму 80 000,00 грн.

Пунктом 4 Договору застави встановлено, що Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку або шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусу та його реалізацію у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання зобов`язання за Договором про надання фінансового кредиту вони не будуть виконані, а саме при повному або частковому неповерненні у встановлені Договором про надання фінансового кредиту строки суми заборгованості за ним; у випадку смерті заставодавця; невиконання заставодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором; невиконання заставодавцем будь-якого зобов`язання за Договором про надання фінансового кредиту.

Крім того, у п. 4 Договору застави вказано, що за вибором заставодержателя звернення стягнення на предмет застави може здійснюватися також шляхом: передачі предмету застави у власність заставодержателя в рахунок виконання умов договору про надання фінансового кредиту у порядку, встановленому ст. 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; продажу заставодержателем предмету застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з третьою особою - покупцем, у порядку, встановленому у ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Право вибору способу реалізації майна належить заставодержателю.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів (ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

В силу ст. 572 ЦК України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Згідно положень ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 591 ЦК України визначено, що реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається у порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про заставу» визначено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо на момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконане, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду, серед іншого, зазначається загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження:

1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом (у тому числі передача цінних паперів електронної форми існування у власність обтяжувача відповідно до законодавства про депозитарну систему України);

2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери.

5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Крім того варто зауважити, що позивач не обрав судового способу захисту порушеного права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов`язань, забезпечених заставою, оскільки просить звернути стягнення на предмет застави для задоволення вимог позивача за Договір про надання фінансового кредиту № від 10.02.2020 року, без визначення способу реалізації предмета застави.

За встановлених обставин суд приходить висновку, що обрання певного способу правового захисту є правом позивача, виходячи з його власних інтересів, а не обов`язком суду, який розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Тому рішення суду про звернення стягнення на предмет застави без визначення способу його реалізації суперечитиме вимогам ст.ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Звертаючись до суду з позовними вимогами Товариство з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» зазначало, що за кредитним договором існує заборгованість в загальному розмірі 42 285,28 грн., що складається з:

19 980,00 грн. - залишок суми фінансового кредиту,

5 252,30 грн. - залишок суми нарахованих та не сплачених процентів за період з 10.02.2020 року по 09.02.2021 року;

11 268,90 грн. - сума нарахованих та несплачених процентів за період з 10.02.2021 року по 30.07.2021 року;

4 175,71 грн. - за період з 10.02.2020 року по 30.07.2021 року нараховані інфляційні втрати;

1 608,37 грн. - за період з 10.02.2020 року по 19.07.2021 року 3 проценти річних.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нараховує проценти за користування коштами за період з 10.02.2020 року по 09.02.2021 року.

В той же час, як вбачається з умов договору, а саме: Специфікації, сума до повернення за період дії договору становить 21 914,00 грн., що складає 20 000,00 грн. сума кредиту та 1 914,00 грн. процентів за користування коштами.

Відповідач за договором сплатив 18 890,10 грн., а тому фактично заборгованість за кредитним договором становить 3 023,90 грн. (21 914,00 - 18 890,10), оскільки відсутні докази що в договір вносились зміни.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нараховує проценти за користування коштами після 16.04.2020 року, тобто після закінчення строку кредитування. Однак як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12,право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Тому суд вважає, що позивач не мав законом передбаченого права нараховувати проценти після закінчення строку кредитування, тобто після 16.04.2020 року.

Частина 2 статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нараховує 3% річних та інфляційні за період з 10.02.2020 року по 30.07.2021 року на суму заборгованості 36 501,20 грн., однак 10.02.2020 року заборгованість в зазначеному розмірі не існувала (згідно із розрахунком, заборгованість в такому розмірі виникла 30.07.2021 року), а тому позивач безпідставно нарахував три проценти річних та інфляційні на зазначену суму заборгованості.

З врахуванням встановлених судом обставин та умов договору, суд вважає, що позивач має право нарахувати три проценти річних та інфляційні на суму заборгованості, починаючи з наступного дня після закінчення строку кредитування на фактичну суму заборгованості за кредитом.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивач не визначив спосіб реалізації предмету застави, суму заборгованості та порядок її розрахунку, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не є пропорційним фактичному розміру заборгованості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 525, 526, 527, 546, 572, 589, 590, 591, 611, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 259, 263, 264-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікрофінанс» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпос ередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 жовтня 2022 року

Суддя: Н.Г. Притула