Номер провадження: 22-ц/813/5089/22
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Стороженко Ольги Петрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

29 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 16 лютого 2021 року він був звільнений з посади провідника пасажирського вагона резерву провідників на підставі наказу №73/ОС від 11.02.2021 за п. 2 ст. 36 КЗпП.

ОСОБА_1 вважає, що таке звільнення відбулось незаконно, оскільки його не було ознайомлено з відповідними висновками комісії відокремленого підрозділу по укладанню та аналізу виконання умов контракту та позивачу невідомо чи надавались відповідні висновки з урахуванням пропозиції.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду із даним позовом, в якому позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) виробничого підрозділу Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» №73/ОС від 11.02.2021 «Про припинення трудового договору із провідником пасажирського вагону ОСОБА_1 за п. 2 ст. 36 КЗпП України». Поновити ОСОБА_1 на посаді провідника пасажирського вагону з 12.02.2021. Стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 11 386,68 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

25 травня 2021 року представник відповідача АТ «Українська залізниця» - Саджинський Н.Я. через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Стороженко О.П. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 1996 року ОСОБА_1 був прийнятий до вагонної дільниці «Одеса-Головна» Одеської залізниці на підставі наказу №285-к від 29.05.1996 та безперервно перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця».

17 лютого 2020 року ОСОБА_1 був переведений провідником пасажирського вагону резерву провідників на умовах контракту, про що в трудову книжку був внесений відповідний запис на підставі наказу №208/ОС від 17 лютого 2020 року.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи чи організації або уповноважений ним орган, фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці.

Згідно зі ст. 23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 частини першої статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно із пунктом 9 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року №170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» (далі - постанова КМУ від 19 березня 1994 року № 170) контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.

У контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця (пункт 10 постанови КМУ від 19 березня 1994 року №170).

Згідно із пунктами 21, 24 постанови КМУ від 19 березня 1994 року №170 у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.

Таким чином, сторони контракту, окрім строку його дії, узгоджують обсяги пропонованої роботи, порядок припинення та продовження контракту.

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 був звільнений з посади провідника пасажирського вагона резерву провідників на підставі наказу №73/ОС від 11.02.2021 за п. 2 ст. 36 КЗпП, про що свідчить відповідний запис за №28 зроблений у трудовій книжці (а.с. 23).

Позивач ОСОБА_1 , як такий працівник, що уклав строковий трудовий договір, був звільнений після закінчення обумовленого договором строку.

Звільнення працівника за п. 2 ст. 36 КЗпП України не є звільненням за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, звільнення здійснюється без заяви працівника за наказом власника та без попередження працівника за 2 місяці про наступне звільнення. Наказ про звільнення може бути виданий в останній день дії контракту (строкового трудового договору) або до цього із зазначенням дати звільнення, що обумовлена строком трудового договору (контракту).

Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Встановивши, що волевиявлення позивача ОСОБА_1 на укладення трудового договору підтверджується його особистим підписом у контракті з працівником №10 від 17 лютого 2020 року, в якому зазначений строк його дії, протягом дії договору позивач його умови не оскаржував та не ініціював внесення змін і доповнень до нього. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що цей договір він підписував під тиском посадових осіб відповідача, або його волевиявлення на момент укладення не відповідало внутрішній волі, або що він не усвідомлював значення договору чи перебував у хворобливому стані та адекватно не оцінював свої дії, позивач не надав. Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору є таким, що відповідає вимогам закону та умовам договору.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглянувши спір, який виник між сторонами у даній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Усі доводи апеляційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені у позові, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Так, звертаючись до суду із позовом та апеляційною скаргою на рішення суду, позивач ОСОБА_1 зазначає, що висновки комісії носять рекомендаційний характер і не можуть бути підставою для звільнення, але його не було ознайомлено з відповідними висновками комісії та позивачу невідомо чи надавалися відповідні висновки з урахуванням пропозицій комісії.

Відповідно до Положення про укладення контрактів з працівниками залізничного транспорту, які здійснюють обслуговування пасажирів від 04.03.2014 №056-ц/од, роботодавцем з урахуванням пропозицій Комісії відокремленого підрозділу по укладенню та аналізу виконання умов контрактів приймається рішення про продовження дії контракту або припинення трудового договору у зв`язку з закінченням строку дії контракту. Такі рекомендації комісія надає роботодавцю за два місяці до закінчення строку дії контракту.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо незгоди із твердженням позивача ОСОБА_1 , що його звільнено за рекомендаціями комісії, оскільки рішення про продовження або розірвання приймає керівник, а не комісія по продовженню контракту. Підтвердженням чого є наказ про звільнення №73/ОС від 11 лютого 2021 року за підписом керівника ОСОБА_2 ..

Щодо ознайомлення позивача із висновками комісії, які носять виключно рекомендаційний характер, не містить обов`язку власника щодо здійснення таких дій. Окрім того, роботодавець не зобов`язаний попереджати працівника про закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, враховуючи, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулось із дотримання норм трудового законодавства, то підстав для стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката Стороженко О.П. в інтересах ОСОБА_1 є недоведеними, а тому вона підлягає залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Стороженко Ольги Петрівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік