Номер провадження: 22-ц/813/5636/22
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Соколюка Всеволода Петровича в інтересах ОСОБА_1 та адвоката Щесної Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року у справі за позовом адвоката Соколюка Всеволода Петровича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року адвокат Соколюк Всеволод Петрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за майнову шкоду, завдану внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 320 846,0 (триста двадцять тисяч вісімсот сорок шість) гривень; стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 в якості компенсації за моральну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 100 000 (сто тисяч) гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 червня 2020 року стався залив квартири позивача за адресою АДРЕСА_2 , з нежитлового приміщення № НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в результаті чого квартирі позивача було спричинено пошкодження, а розмір майнової шкоди становить 320 846 грн. Крім того, незаконними діями відповідачів позивачці спричинено моральні страждання, які вона оцінює в 100 000 грн.

26 березня 2021 року адвокат Соколюк Всеволод Петрович в інтересах ОСОБА_1 надав суду уточнену позовну заяву, в якій просив залучити до участь у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський».

01 липня 2021 року адвокат Черниш Ірина Олександрівна в інтересах відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 надала суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачів просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що вина відповідачів у заливі квартири позивача не доведена належними доказами, як і не доведено завдання майнової шкоди, розмір та спричинення позивачеві моральних страждань у зазначеному розмірі.

У судовому засідання 23 листопада 2021 року адвокат Соколюк Всеволод Петрович в інтересах позивача ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були викликані належним чином.

Адвокат Черниш Ірина Олександрівна в інтересах відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 просила перенести розгляд справи, однак не надала належних доказів поважності причин своєї неявки в судове засідання, з підстав чого, суд визнає її неявку не поважною та закінчує розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Суд стягнув з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) солідарно на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) в якості компенсації за майнову шкоду, завдану внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 320 846,0 (триста двадцять тисяч вісімсот сорок шість) гривень;

стягнув з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) солідарно на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) в якості компенсації за моральну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 - 1 000 (одну тисячу) грн 00 коп;

стягнув з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) (РНОКПП НОМЕР_3 ) в рівних частках на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) судовий збір в сумі 3 218,46 грн, тобто по 1 609 (одна тисяча шістсот дев`ять) гривень 23 коп з кожного. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 про компенсацію витрат, на професійну правничу допомогу задоволено частково.

Суд стягнув в рівних частинах з громадянина Ізраїлю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) та громадянина Ізраїлю ОСОБА_3 ( ОСОБА_5 ) (РНОКПП НОМЕР_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 ), витрати на правничу допомогу в сумі 1 0000 (десять тисяч) гривень, тобто по 5 000 (п`ять тисяч гривень) з кожного.

В апеляційній скарзі адвокат Соколюк Всеволод Петрович в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 в якості компенсації за моральну шкоду, завдану внаслідок залиття спірної квартири, збільшивши суму стягнення до 100 000 грн, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права в цій частині позовних вимог.

У апеляційній скарзі адвокат Щенсна Ірина Олександрівна в інтересах відповідача ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Соколюка Всеволода Петровича в інтересах позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга адвоката Щенсної Ірини Олександрівни в інтересах відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Власник, зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Згідно із пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.1992 №572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 №45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.

За змістом ст. ст. 10, 151 ЖК УРСР та пункту 6 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572, громадяни (власники, наймачі квартир) зобов`язані дбайливо ставиться до квартир, здійснювати своєчасне проведення їх ремонту, забезпечувати технічне обслуговування конструктивних елементів і технічного обладнання, санітарне обслуговування допоміжних приміщень і прибудинкової території.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди (частина друга статті 11 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). (частина перша та друга статті 22 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 та 2 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 (до одруження ОСОБА_6 ) на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5 , виданого 21 серпня 2003 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 13 серпня 2003 року №1593, є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту обстеження, складеного 06.08.2020 комісією Дільниці №1 КП ЖКС «Порто-Франківський» у складі ст. майстра дільниці ОСОБА_7 та майстрів дільниці ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , встановлено, що 04.06.2020 стався залив квартири за адресою АДРЕСА_2 , при огляді в якій виявлено: з 11.30 год. відбувалася теча води із нежитлового приміщення №301, власник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що заподіяло шкоду у квартирі АДРЕСА_5 . Вода тече в приміщеннях кухні та трьох спальнях. Пошкоджено стелю, стіни, шпалери, відкоси, ліплення (гіпс), паркет. Постраждали меблі, проводка, люстри, побутова техніка. Залив стався внаслідок течі системи водовідведення нежитлового приміщення №301.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.12.2020, власниками приміщення міні-готелю 301, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 на праві спільної часткової власності по 1/2 частині є: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Відповідно до Звіту про визначення ринкової вартості збитків, заподіяних власнику внаслідок залиття квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . від 18.12.2020, наданого Товариством з обмеженою відповідальністю «АМК Траст», прямий збиток, заподіяний власнику квартири АДРЕСА_7 , складає 320 846, 00 грн.

Суд критично сприйняв посилання представника відповідачів на те, що акт від 06.08.2020 та звіт від 18.12.2020 є неналежними доказами, оскільки на підтвердження своїх заперечень відповідачі не надають жодних доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем доведено суду наявність збитків, які спричинені відповідачами, якими жодних доказів на підтвердження свої заперечень суду не надано. Тому суд вважав доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині та задовольнив їх, а також доведеними наявність у позивача моральних страждань, які викликані пошкодженням його житла відповідачами та вважає, що в даному випадку розмір моральної шкоди в сумі 1 000 грн є розумним та справедливим, а відтак, задовольнив позов частково.

Проте, за такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Таким чином, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а саме, наявність правових підстав для покладання цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану залиттям квартири АДРЕСА_5 відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 , а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідачів, які повинні довести відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.

Так, у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею1166 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Розглядаючи аналогічні справи, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №463/2473/15 (провадження №61-25053св18), у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №522/22726/15 (провадження №61-25847св18), зробив правовий висновок про те, що «відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини».

У постанові від 10 травня 2018 року у справі №465/2120/14 (провадження №61-892св17) Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року №927/11207 (далі Правила), передбачено, що у разі залиття квартири складається відповідний акт (пункт 2.3.6 Правил). В додатку №4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньо-будинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. В акті повинно бути відображено: дата складання акту (число, місяць, рік); прізвища, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

Виходячи з викладеного суди не звернули увагу на невідповідність акта обстеження від 06 лютого 2014 року зазначеним Правилам, оскільки він не містить відомостей щодо характеру залиття та його причини, не зазначено осіб, які допустили таке залиття, а також інші необхідні відомості, які слід зазначити при складанні такого виду документа. При цьому, він був складений більше, ніж через п`ять місяців з моменту можливого залиття приміщення, належного ПП «Ланда»».

Представник позивача, адвокат Соколюк В.П., на підтвердження підстав позову надав суду першої інстанції Акт обстеження, складений 06.08.2020 комісією Дільниці №1 КП ЖКС «Порто-Франківський» у складі ст. майстра дільниці ОСОБА_7 та майстрів дільниці ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , у якому зазначено, що 04.06.2020 стався залив квартири за адресою АДРЕСА_2 , при огляді в якій виявлено: з 11.30 год. відбувалася теча води з нежитлового приміщення №301, власник ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що заподіяло шкоду у квартирі АДРЕСА_5 . Вода тече в приміщеннях кухні та трьох спальнях. Пошкоджено стелю, стіни, шпалери, відкоси, ліплення (гіпс), паркет. Постраждали меблі, проводка, люстри, побутова техніка. Залив стався внаслідок течі системи водовідведення нежитлового приміщення №301 (т. 1. а.с. 24).

Заперечуючи проти позову, представник відповідачів, адвокат Черниш І.О. стверджувала, що складений акт про залиття квартири, його характер та причини від 06 серпня 2020 року не відповідає формі, зазначеної у додатку №4 цих Правил.

Колегія судів вважає, що вказаний Акт обстеження квартири не відповідає Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 та Додатку №4 до них, оскільки ці документи не підписані начальником КП «ЖКС ««Порто-Франківський», складені без повідомлення та за відсутності власників приміщення № НОМЕР_1 , без обстеження належного приміщення №301, не встановлено характер і причини залива, не була зазначена завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість), висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

При цьому Акт обстеження складений через 2 місяця з моменту можливого залиття квартири

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що вказаний Акт обстеження квартири, не відповідає вимогам, викладеним у Правилах, тому цей акт не може бути належним і допустимим доказом факту заподіяння відповідачами шкоди та її розміру.

У постанові від 11 березня 2021 року у справі №488/4653/18 (провадження №61-17926св20) Верховний Суд виходив з наступного: «Для розгляду цивільного спору з питань відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття має значення встановлення його причини, в тому числі місця аварії місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло- та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги, правовідносини між якими, що виникають у процесі її створення, надання та споживання, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (далі Закон №2189-VIII тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)».

Проте, представником позивача, адвокатом Соколюком В.П., не доведено належними та допустимими доказами причини залиття, у тому числі місця аварії місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло- та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги.

На підтвердження розміру спричиненої майнової шкоди представник позивача, адвокат Соколюк В.П., послався на звіт ТОВ «АМК Трас від 18.12.2020 про визначення ринкової вартості збитків, заподіяних власнику внаслідок залиття квартири АДРЕСА_5 , складений на замовлення позивача ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 30-125).

Однак з Інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що перелік видів господарської діяльності ТОВ «АМК Траст» не включає вид господарської діяльності за КВЕД 66.21 Оцінювання ризиків та завданої шкоди, що безпосередньо дозволяє займатися оцінюванням розмірів завданої шкоди, зокрема, спричиненої внаслідок залиття об`єкта нерухомості (т. 1. а.с. 183-184).

Отже вказаний Звіт складений неналежним суб`єктом господарської діяльності у сфері оцінювання завданої шкоди; з фотографій не вбачається коли саме вони зроблені, в якому місці, вказані фотографії не є додатком до Акту обстеження, тому не можуть бути належними та допустимим доказами.

Крім того, у якості доказу, що підтверджує розміру майнової шкоди надано дефектний акт, зведений кошторисний розрахунок вартості об`єкту, локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1, які складено інженером-проектувальником ОСОБА_11 , проте ніяких доказів проте, що вона перебуває в трудових відносинах з ТОВ «АМК Трас» та виконувала свої трудові обов`язків матеріали справи не містять.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено належним чином наявність у даному випадку складу цивільного правопорушення, а саме, факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди відповідачів, їх вина, причинний зв&apos;язок між протиправною дією відповідачів та негативними наслідками. Отже, у даному випадку законних підстав для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності за фактом залиття квартири немає.

Позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачами, але у даному випадку в судовому засіданні стороною позивача не доведено належним чином, що відповідачі порушили права позивача, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Тому, позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 , є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 1166, 1667 України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку із відмовою у позові втрачають чинність та підлягають скасуванню й додаткове рішення .Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Соколюка Всеволода Петровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Щенсної Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_2 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову адвоката Соколюка Всеволода Петровича в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, відмовити.

Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2021 року скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 16 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік