Справа 206/2203/22
Провадження 2/206/846/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року у залі суду в м. Дніпрі Самарський районний суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухорукова А.О.,

секретаря Ляшко Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванні жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

29.07.2022 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська позивач ОСОБА_1 подав позов до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить суд:

- визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 та зняти з місця реєстрації;

-стягнути з відповідача судові витрати.

І. Стислий виклад позиції позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є батьком позивача. Позивач мешкав у квартирі АДРЕСА_1 з бабусею ( матір`ю батька). Після смерті бабусі зазначена квартира належала відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В 2005 році відповідач за договором дарування подарував позивачу квартиру АДРЕСА_1 . Понад 20 років назад ОСОБА_2 поїхав на заробітки до Росії, та приїжджав раз на рік. З 2013 року відповідач не перетинав кордон України. Наразі у квартирі зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_1 - власник та ОСОБА_2 - батько. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в квартирі не має і взагалі даною квартирою не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу позивач не чинив. Він добровільно визначив собі місце проживання на території Росії і спірним жилим приміщенням не користується з 2013 року без поважних причин. Однак комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб, чим об`єктивно порушуються права позивач, тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав (а.с. 2-6).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Від представника позивача - ОСОБА_3 на електронну пошту суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, у зв`язку із хворобою (а.с. 44).

Від відповідача відзиву на позовну заяву і всіх доказів, які можливо доставити до суду, що підтверджують заперечення проти позову на адресу суду не надходило, відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки поштою, про що в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про вручення судової повістки (а.с. 34). Суд повідомляв відповідача про судове засідання також шляхом надання оголошення на сайті «Судова влада України» (а.с. 32-35).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що знає сім`ю ОСОБА_1 давно, вони жили до 2004 року в одному домі. Відповідача періодично приїжджав до сина. Останні 10 років вона відповідача не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що вона сусідка сторін по справі. Відповідача знає, але вже більше 10 років його не бачила та його місце перебування їй не відомо.

.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

05 вересня 2022 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 28 вересня 2022 року (а.с. 28).

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача, допитано свідків, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

15 листопада 2022 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних відносин.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 01 червня 1977 року Самарським райвідділом РАГС м. Дніпропетровська, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_1 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (а.с.12).

22 серпня 2005 року на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою Іриною Володимирівною за реєстровим №2368, ОСОБА_8 від імені ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 15).

З довідки № 1085 від 30 травня 2022 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 - власник (зареєстрований з 15.01.2007 року) та ОСОБА_2 - батько (зареєстрований з 20.09.1994 року) (а.с. 13).

Як вбачається з довідки №4 від 05 червня 2022 року, виданої головою правління ОСББ «ДВОРЯНИН», ОСОБА_2 , 1956 року народження фактично не проживає за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_2 з 2013 року (а.с. 14).

З актів обстеження житлових-побутових умов від 15 жовтня 2021 року, 12.01.2022 року, 20.06.2022 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований та фактично мешкає ОСОБА_1 . ОСОБА_2 з 2013 року фактично мешкає в Російській Федерації, особистого одягу та майна не виявлено (а.с. 22-24).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української PCP. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української PCP, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту (ст 156 ЖК України).

Так, позивач є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а відтак як власник цього майна має право користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд. Відповідач зареєстрований за вищезазначеною адресою, проте довгий час там не проживає та не сплачує за комунальні послуги.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, фактично реєстрація являє собою лише фіксацію фактичного місця проживання особи.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012, колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 947/14605/20.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 більше 10 років, відповідно і не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, що підтверджується показами свідків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Також, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 142 ЦПК України, у разі, зокрема, задоволення позову - судовий збір покладається на відповідача, отже з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуванні жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2022 року.

Суддя А.О. Сухоруков