судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібного С. О.
справа № 538/1549/21
провадження № 61-2124св22
до постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у вересні 2021 року звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Вітер Л. О., у якому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю в один місяць.
Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що після смерті батька відкрилася спадщина у складі земельної ділянки, площею 3, 31 га, у межах згідно з планом на території Токарівської сільської ради Миргородського (раніше Лохвицького) району Полтавської області, право на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ПЛ № 167878.
Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 за № 9/2021 заведена 09 березня 2021 року. Спадщину прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
ОСОБА_1 28 травня 2021 року звернулася через Токарівський старостат Лохвицької міської ради Полтавської області із заявою про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини, але з невідомих причин заява до нотаріальної контори не надійшла. Зазначила, що після написання заяви про прийняття спадщини захворіла.
Приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Вітер Л. О. повідомила, що усі спадкоємці, які прийняли спадщину, відмовилися подати письмові заяви про згоду на прийняття нею спадщини, а тому відмовила їй в оформленні спадщини у зв`язку з пропуском встановленого законодавством шестимісячного строку для прийняття спадщини та роз`яснила право на звернення до суду задля визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Відповідачі надали до суду заяви про визнання позову.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 11жовтня 2021 року Лохвицький районний суд Полтавської області задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визначив ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька строком в один місяць.

Суд першої інстанції, проаналізувавши встановлені обставини справи, оцінивши надані докази в сукупності, враховуючи визнання відповідачами позовних вимог, вважав за доцільне визнати поважними причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини спадкоємцем, позов задовольнити і визначити позивачці додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Постановою від 11 січня 2022 року Полтавський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , скасував рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2021 року, ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції належно не перевірив доводи позивача про поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому зробив помилковий висновок про те, що причини пропуску цього строку спадкоємцем ОСОБА_1 є поважними.

Призначивши справу у підготовче провадження, суд першої інстанції не виконав його завдань, визначених статтями 189, 206 ЦПК України, оскільки, маючи можливість з`ясувати думку учасників справи безпосередньо у судовому засіданні, суд не роз`яснив відповідачам наслідки визнання позову та не встановив характер спірних правовідносин, а також не перевірив дійсного намірів відповідачів.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 не надала до суду доказів щодо направлення на адресу приватного нотаріуса заяви про прийняття спадщини із засвідченим підписом та посвідченими копіями документів рекомендованим листом з повідомленням про вручення, як і не надала доказів на підтвердження її хвороби після складання та підписання заяви про прийняття спадщини. Ці обставини позивач не підтвердила і в суді апеляційної інстанції.

ІІ. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ

Левченко Л. М. 02 лютого 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2022 року, залишити в силі рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 11 жовтня 2021 року.

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржуване судове рішення суд апеляційної інстанції ухвалив з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначила як підстави касаційного оскарження цього судового рішення те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 315/714/19

(провадження № 61-2162св20), щодо того, що однією із поважних причин пропуску строку прийняття спадщини може бути гостре раптове захворювання спадкоємця;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження

№ 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року № 750/262/20 (провадження

№ 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 16153св20), щодо застосування частини третьої статті 1272 ЦК України;

- суд апеляційної інстанції не дослідив докази, долучені позивачем до матеріалів справи, щодо причин пропуску строку прийняття спадщини.

Постановою від 26 жовтня 2022 року Верховний Суд задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_1 ; скасував постанову Полтавського апеляційного суду від 11 січня 2022 року, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, розглядаючи справу та приймаючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , у супереч положенням статті 367 ЦПК України проігнорував копію довідки Розсошенської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2 Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної допомоги об`єднаних територіальних громад» Мачухівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 22 червня 2021 року, в якій зазначено, що у період з 17 до 22 червня 2021 року ОСОБА_1 перехворіла гострим бронхітом (підозра

на Covid-19) та перебувала на амбулаторному лікуванні, не встановив і не перевірив поважності причин того, чого цей доказ не був поданий позивачем до суду першої інстанції, не оцінив значення цього доказу для правильного вирішення справи, не вирішив питання про прийняття чи відхилення вказаного доказу.

Такі порушення процесуального закону, за висновками колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Сулу призвели до невстановлення усіх істотних обставин, які мають значення для розгляду цієї справи, та неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 315/714/19 (провадження

№ 61-2162св20).

З урахуванням зазначеного, Верховний суд зазначив, що висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 є передчасними, а справа потребує повторного розгляду з урахуванням зазначеного у постанові суду касаційної інстанції.

ІІІ. ДОВОДИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ СУДДІ

Із наведеною правовою позицією колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюсь, у зв`язку з чим викладаю окрему думку.

Право, застосоване судом

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(статі 1216, 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1269, частина перша статті 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Зважаючи на наведене, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд має досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Вирішуючи спори про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суди мають враховувати, що прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини потрібними є волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Верховний Суд України у постанові від 23 серпня 2017 року

у справі № 6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18), від 11 листопада 2020 року № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 03 березня 2020 року у справі № 145/148/20 (провадження № 61-16153св20) зазначили, що «право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо:

1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що вона пропустила строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з поважних причин.

За встановленими обставинами справи заяву про прийняття спадщини ОСОБА_1 склала у старостаті, де було посвідчено її підпис 28 травня 2021 року, тобто у межах строку для прийняття спадщини, а захворіла заявник, як вона стверджувала, - 17 червня 2021 року. Тобто після складення цієї заяви позивачка мала достатньо часу для подання цієї заяви нотаріусу або направлення її за допомогою поштового зв`язку.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна першорядно стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Варто враховувати, що з моменту посвідчення заяви позивача до настання хвороби у заявника минув майже місяць. Розумно оцінюючи такі обставини, можна припустити, що це було достатнім часом для подання нею заяви про прийняття спадщини як безпосередньо нотаріусу, так і направлення такої заяви засобами поштового зв`язку до відповідного нотаріуса. Позивач, звертаючись до суду з позовом, не зазначила у поданій нею заяві про виникнення у неї об`єктивних та істотних перешкод, які не дали їй можливості своєчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини, зокрема у розумний строк після посвідчення складеної нею заяви.

Звертаючись до суду з позовом, позивач у суді першої інстанції до закінчення підготовчого засідання повинна була повідомити та довести певними доказами існування поважних причин пропуску строку прийняття спадщини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частини перша, друга статті 83 ЦПК України).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина четверта статті 83 ЦПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина восьма статті 83 ЦПК України).

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач не надала жодного доказу того, що була хворою та саме це об`єктивно перешкодило їй вчасно оголосити у встановленому законом порядку про свій намір прийняти спадщину. У позовній заяві позивач не визначила, протягом якого періоду вона хворіла, що це відбулося протягом шестимісячного періоду для прийняття спадщини. Ані тривалість хвороби, ані її тяжкість не знайшли підтвердження у позовній заяві, тож, навіть припускаючи доведеність подібних тверджень, суд не мав підстав зробити висновок, що саме ця хвороба безумовно перешкодила позивачу як спадкоємцю вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Тож такі твердження позивача є формальними та, враховуючи зміст позовної заяви і надані в суді першої інстанції докази, не могли бути підставою для задоволення позову.

Докази того, що ОСОБА_1 захворіла до закінчення строку прийняття спадщини, що унеможливило своєчасне її звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивач до суду першої інстанції не надала, такі докази заявником надано лише до суду апеляційної інстанції разом із відзивом на апеляційну скаргу відповідачів.

Варто врахувати, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

Наведене переконливо підтверджує те, що ОСОБА_1 мала обґрунтувати у апеляційному суді, так само як й під час звернення до суду першої інстанції, існування обставин, що об`єктивно не залежали від неї та призвели до неможливості подання доказів її хвороби у період, протягом якого вона мала прийняти спадщину, до суду першої інстанції. Враховуючи, що таких доказів заявник своєчасно не надала, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не врахував їх під час вирішення спору, що виник між сторонами.

Варто враховувати, що у касаційній скарзі заявник також не навела доводів про те, що у неї існували об`єктивні перешкоди у поданні до суду першої інстанції довідки про її хворобу, датованої 22 червня 2021 року, тобто виданої майже за три місяці до звернення до суду з позовом, що було б підставою для врахування такого доказу апеляційним судом.

У зв`язку з наведеним, враховуючи, що касаційна скарга не містить доводів про порушення апеляційним судом правил частини третьої статті 367 ЦПК України, на моє переконання, у колегії суддів не було підстав для направлення справи на новий апеляційний розгляд для дослідження доказу, поданого позивачем до апеляційного суду, без належного обґрунтування поважності причин пропуску строку його подання до суду першої інстанції.

За правилами пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Аналіз наведеного оправила дає підстави для висновку, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не усі випадки недослідження судом доказів у справі, а лише у разі, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу та це унеможливило встановлення фактичних обставин справи.

Навіть оцінивши новий доказ про хворобу спадкоємця, наданий до суду апеляційної інстанції, позивач не доводила, що ця хвороба перешкодила їй направити нотаріусу заяву про прийняття спадщини, складену майже за місяць до початку хвороби.

В оцінці застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, зроблених у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 315/714/19 (провадження № 61-2162св20), що однією із поважних причин пропуску строку прийняття спадщини може бути гостре раптове захворювання спадкоємця, Верховний Суд у справі, яка переглядається, врахував, що такі висновки суд касаційної інстанції зробив з урахуванням таких обставин, що спадкоємець звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини наступного дня після одужання. Водночас у справі, що переглядається, заявник таких обставин не доводила, а суди таких обставин не встановили, що підтверджує відмінність фактичних обставин цих справ.

Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Отже, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. У вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, оскільки позивач був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, спадкова справа після смерті спадкодавця не заводилася, й відповідно не були здійснені повідомлення та виклик спадкоємця за заповітом.

У постанові від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20) Верховний Суд зробив висновки, що, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Водночас, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. У цій справі Верховний Суд встановив, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування позивача у відрядженні за межами України та тривалість такого відрядження. Неспілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Саме лише незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не доводить поважність пропуску зазначеного строку. Також Верховний Суд визнав безпідставними посилання позивача на недобросовісність поведінки іншого спадкоємця (дружини спадкодавця) щодо ненадання відомостей про відкриття спадщини, оскільки ці обставини не підтверджують поважність причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не є перешкодою на вчинення спадкоємцем дій з прийняття спадщини відповідно до норм цивільного права.

Отже, виходячи з наведених прикладів, саме тривала хвороба спадкоємця або гостре раптове захворювання такої особи з врахуванням усіх інших обставин справи може у сукупності доводити існування об`єктивних та істотних перешкод для своєчасного звернення із заявою про прийняття спадщини.

Резюмуючи, Суд мав врахувати усі значущі події у їх послідовності:

· спадкодавець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тож шестимісячний строк спливав 20 червня 2021 року;

· підпис на заяві про прийняття спадщини позивачка посвідчила 28 травня 2021 року, втім до нотаріуса не подала та поштою не відправила;

· відповідно до наданої до суду апеляційної інстанції довідки позивачка хворіла протягом періоду з 17 червня до 22 червня 2021 року;

· до суду із цим позовом звернулася 16 вересня 2021 року.

Тож позивачка не посилалася на існування неподоланних перешкод для прийняття спадщини протягом періоду з моменту відкриття спадщини та до 17 червня 2021 року, а так само не існувало будь-яких перешкод для звернення до суду протягом розумного ти достатньо стислого часу після 22 червня 2021 року й до 16 вересня 2021 року.

По-друге, відповідно до усталеної практики Верховного Суду хвороба, яка тривала п`ять днів, не може оцінюватися як така тривала та важка хвороба, що об`єктивно перешкодила своєчасному зверненню особи із заявою про прийняття спадщини.

Підсумовуючи, оскільки позивач не довела пред`явлених нею позовних вимог, не підтвердила існування фактичних підстав позову, зокрема не довела поважності причин пропуску нею строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тому вважаю, що обґрунтованим є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову. Недослідження апеляційним судом доказу - довідки про хворобу позивача - у справі, яка переглядається, з урахуванням наведеного у цій окремій думці не призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний суд ухвалив оскаржену постанову із врахуванням правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 1272 ЦК України, на які заявник посилалася у касаційній скарзі. Доводи касаційної скарги в цій частині висновків апеляційного суду не спростовують, підстав для направлення справи на новий апеляційний розгляд, на моє переконання, немає.

Щодо визнання відповідачами позову у суді першої інстанції

Відповідно до частин першої та другої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У матеріалах справи немає відомостей про те, що відповідачам суд першої інстанції роз`яснив наслідки вчинення такої процесуальної дії, як визнання позову, та такі наслідки їм зрозумілі.

Прийняття судом заяв про визнання позову, вчиненого від імені відповідачів, без роз`яснення їм наслідків вчинення таких процесуальних дій, не є правозгідним, тому суд не вправі був враховувати такі заяви, що, відповідно, не позбавляло суд обов`язку здійснити розгляд справи та вирішити спір, з`ясувавши та належно встановивши усі обставини спору.

Тож суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права, а апеляційний суд, встановивши такі порушення, усунув їх, здійснив повний розгляд справи, дослідив докази у справі та ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ

Підсумовуючи, вважаю, що оскаржувана постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Доводи касаційної скарги в цілому спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, вважаю, що касаційну скаргу потрібно було залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суддя С. О. Погрібний