Справа № 496/1076/20
Провадження № 2/496/774/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

03 жовтня 2022 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю:

секретаря - Стрілець Ж.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільно набутого майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хижняк А.В. звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила, шляхом відмови від частини позовних вимог, а саме від стягнення Ѕ частини вартості автомобілів. В уточненій позовній заяві позивач просить встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2008 року по 17 серпня 2013 року, визнати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя, визначити за нею право власності на 1/2 частину зазначеної земельної ділянки. Визнати садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя та визначити за нею право власності на 1/2 частину цього садового будинку.

Обґрунтовує позов тим, що 17.08.2013 р. сторони зареєстрували шлюб, якій було розірвано рішенням суду від 05.03.2020 року. Однак, стосунки розпочали сторони з 20.01.2008 року, з липня 2008 року проживали разом у матері позивачки, а згодом проживали на орендованій квартирі, мали сумісний побут, спільний бюджет, спільних друзів, планували дитину, що стало підставою звернення позивачки у 2013 році до репродуктивного центру. Перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, сторони за спільні кошти придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка приймала участь у придбанні майна, оскільки була в той період ФОП. На вказаній земельній ділянці сторони спільними зусиллями збудували будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем. В добровільному порядку відповідач відмовляється поділити майно, тому позивач змушена була звернутись до суду.

Ухвалою суду від 08.04.2020 р. відкрито загальне позовне провадження у справі (т. 1 а.с. 99).

Ухвалою суду від 08.04.2020 року було забезпечено позов, шляхом накладання арешту на спірне нерухоме майно(т. 1 а.с. 100-104).

Ухвалою суду від 07.10.2020 року було закрито підготовче судове засідання (т. 2 а.с. 49).

Ухвалою суду від 03.10.2022 року суд прийняв відмову позивачки від частини позовних вимог.

Від сторони позивача надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (т. 2 а.с. 140). Також від представника позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, а саме від стягнення вартості Ѕ частини вартості автомобілів (т. 2 а.с. 143-144).

Від сторони відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (т. 2 а.с. 139). Також заявою про часткове визнання позовних вимог, відповідач визнав позовні вимоги в частині - встановлення факту проживання його з позивачкою в період з липня 2008 року по 17 серпня 2013 року, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки та Ѕ частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 141).

Суд, заслухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 17.08.2013 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням суду від 15.01.2020 року, від даних стосунків мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 2014 року народження (т. 1 а.с. 16, 17, 18).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 27.12.2018 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії ОД14 відповідач ОСОБА_2 став власником садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 29.03.2013 року на підставі договору купівлі-продажу за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0011 за адресою: АДРЕСА_1 , (т. 1 а.с. 42-43).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

На підтвердження того, що сторони проживали сім`єю з в період з липня 2008 року по 17 серпня 2013 року (реєстрації шлюбу) позивачка надає фотодокази, згідно яких в цей період часу вона з відповідачем мала спільний відпочинок, спільних друзів, проводили час разом (т. 1 а.с. 54-57).

Також, в судовому засіданні була допитана ОСОБА_4 , яка пояснила, що є хресною спільної доньки сторін по справі. Підтвердила, що дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомились в січні 2008 року, потім разом проживали у матері позивачки, згодом на орендованій квартирі. Відповідач мав зварювальний цех, а позивачка була ФОП, разом вони придбали земельну ділянку для будівництва будинку.

Допитана в судовому засіданні мати позивачки ОСОБА_5 також підтвердила, що її донька зустріла майбутнього чоловіка в січні 2008 року, у ОСОБА_2 як раз день народження в тому місяці. Спочатку винаймали кімнату, потім жили у неї, потім знову на орендованій квартирі. Підтвердила, що ще до реєстрації шлюбу сторони по справі працювали та відкладали кошти на земельну ділянку для будівництва будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 також підтвердила, що ОСОБА_1 десь у 2008 року почала зустрічатись з ОСОБА_2 . Спочатку деякий час вони проживали у матері ОСОБА_7 , потім переїхали на орендовану квартиру. Про купівлю земельної ділянки пара задумалась ще до одруження.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 підтвердив, що ОСОБА_7 знайома з ОСОБА_9 з 2008 року. Він часто бачив їх разом. Пара проживала на орендованій квартирі, потім купили земельну ділянку.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення поняття «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п.

Згідно вимог ч.4 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст.36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання сторін у справі сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для реалізації положень ст.74 Сімейного кодексу України.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст.74 СК України у системному зв`язку зі ст.60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.

Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України.

Дослідивши матеріали справи, враховуючи часткове визнання позову відповідачем, суд вважає позовні вимоги у частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу та визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також, згідно правової позиції, визначеної у Постанові Верховного суду від 18 квітня 2018 року по справі №619/5624/14-ц - «Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, роз`яснив, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 77, 78) в порядку, передбаченому статтями 235, 237, 239 ЦПК України в новій редакції.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи усе вищевказане в своїй сукупності, вивчивши наданні докази, суд керується обставинами, що мають істотне значення, а саме: право власності на земельну ділянку відповідач отримав та зареєстрував в період спільного проживання з позивачкою без реєстрації шлюбу, право власності на будинок зареєстровано у шлюбних відносинах, тому земельна ділянка та будинок підлягають поділу, та враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке не оскаржувалось відповідачем, поділ повинен відбутись в рівних частках.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, з огляду на зазначене, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та Ѕ будинку за кожним з колишнього подружжя підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 62, 69, 70-72 СК України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільно набутого майна подружжя - задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати земельну ділянку за адресою:

АДРЕСА_1 ,

кадастровий номер :01:003:0011 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

Визначити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину

земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0011.

Визнати садовий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

Визначити за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину

садового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Біляївського районного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17 жовтня 2022 року.

Суддя В.М. Буран