ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 листопада 2022 року

м. Валки

справа № 644/8389/16-ц

провадження № 22-ц/818/443/22, № 22-ц/818/445/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1 , яка діє також як законний представник ОСОБА_2

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Валки цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє також як законний представник ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року та на додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє також як законний представник ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в якому просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки. В подальшому позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювалися і відповідно до останньої, прийнятої судом першої інстанції уточненої позовної заяви від 02.03.2017 року просить виселити відповідача та її неповнолітнього сина з вказаної квартири без надання іншого приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Іванченко Анастасії Валеріївни про винесення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по справі на оплату правничої (правової) допомоги у розмірі 18 000 грн.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку про виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі, а також відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відповідно до рішення суду від 30.11.2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 50,80 кв.м та житловою площею 31,00 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначає, що відповідно до вимог ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Отже, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно з вказаної квартири не виселилися та не зняті з реєстраційного обліку, тобто не виконали вимог закону. Вищевказані обставини підтверджуються письмовими повідомленнями. Крім того, 07.07.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність дану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений 07.07.2008 року ПН Дніпропетровського МНО Бондар І.М. та зареєстрований у державному реєстрі під № 5630. На підставі викладеного та на виконання вимог ст. 109 ЖК України Банком було направлено відповідачам письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак законні вимоги Банку було проігноровано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і нерухомість не була передана законному власнику у вільне користування. Виходячи з вищевикладеного просить суд задовольнити вимоги банку в повному обсязі та виселити відповідачів по справі без надання іншого житлового приміщення.

Що стосується витрат на правничу допомогу, Банк в апеляційній скарзі зазначає наступне. АТ КБ «ПриватБанк» не отримував жодних доказів від відповідача щодо вказаних витрат: ані Договору разом з Додатком №1 від 23.08.2019 року, ані акту від 16.02.2021 року на загальну суму наданої правничої допомоги в розмірі 18 000,00 грн. Також зазначає, що до суду першої інстанції не надано підтвердження внесення саме цієї суми на рахунок адвоката за надання правничої допомоги, взагалі не надано жодного платіжного документу про внесення коштів за надання юридичних послуг з правничої допомоги. Оскільки, належними доказами, які підтверджують та обґрунтовують реальний розмір витрат на правничу допомогу, крім тих, які подані заявником, є докази, які доводять сплату коштів (квитанції, платіжні доручення тощо), вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 18 000,00 грн на правову (правничу) допомогу. Просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні зазначеної заяви ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу Банка залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судом встановлено, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» не є власником квартири АДРЕСА_1 , а власником цієї квартири є відповідачка ОСОБА_1 то заявлені позовні вимоги позивача про висилення не ґрунтуються на законі, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 07 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № НАА0GК, на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 59 241,83 дол. США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 07 липня 2028 року.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № НАА0GК, згідно з яким позивач надала в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 755 314,84 грн та 3 326,30 грн судового збору. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , надано позивачу право укладення договору купівліпродажу, в частині вимог про виселення відмовлено. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 травня 2013 року рішення доповнено, та зазначено, що звернення стягнення на квартиру здійснюється шляхом продажу вказаного предмета іпотеки та укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням відповідних документів.

02 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року скасовано, провадження у справі закрито.

Заочним рішенням Орджонікідзевського суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2013 року у справі № 2029/2-884/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернуто стягнення за іпотечним договором від 07 липня 2008 року на задоволення вимог ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 59 085,95 дол. США на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2008 року. Визначено спосіб звернення стягнення шляхом реалізації предмета іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів, зазначивши, що початкова ціна предмета іпотеки становить 372 687,70 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково, визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» 02 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. за реєстровим номером 984 недійсним. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

07 липня 2016 року між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «Приватбанк» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1.3 цього договору квартира належить ТОВ «Естейт Селлінг» на підставі договору від 02 серпня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг».

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 66554519 власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2016 року заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 , який діяв у інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «Естейт Селлінг», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В. М., третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задоволено, рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 лютого 2016 року скасовано, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року змінено. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» 02 серпня 2013 року, посвідчений приватний нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. за реєстровим номером 984 визнано недійсним. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.10.2019 року задоволений позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи-товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та витребувано у власність ОСОБА_1 із незаконного володіння ПАТ КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином станом на час розгляду справи власником спірної квартири є відповідачка ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом ПАТ КБ «Приват Банк» зазначав, що 07 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № НАА0GК на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 59 241,83 дол. США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 07 липня 2028 року. Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № НАА0GК, згідно з яким позивач надала в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 755 314,84 грн та 3 326,30 грн судового збору. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , надано позивачу право укладення договору купівліпродажу, в частині вимог про виселення відмовлено. Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 травня 2013 року рішення доповнено, та зазначено, що звернення стягнення на квартиру здійснюється шляхом продажу вказаного предмета іпотеки та укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням відповідних документів. 02 серпня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2012 року. 07.07.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» отримав у власність квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу. Відповідачі створюють перешкоди в володінні, користуванні та розпорядженні належною позивачу приватною власністю , добровільно звільнити житлове приміщення не бажають.

Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення осіб, однак, ці категорії відносяться до житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Відповідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Обгрунтовуючи вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що він є власником квартири у зв`язку зі зверненням стягнення на іпотечне майно на підставі іпотечного договору та рішення суду від 30.11.2012 року, та за договором купівлі - продажу, а тому відповідачі втратили право користування квартирою у зв`язку зі зміною власника та мають бути виселені за рішенням суду, відмова відповідачів добровільно звільнити помешкання перешкоджає позивачу користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Посилання заявника на те, що Банк є власником даного житлового приміщення згідно з договором купівлі продажу від 07.07.2016 року є такими, що не заслуговують на увагу.

Матеріали справи свідчать про те , що набуте у власність на підставі судового рішення від 30.11.2012 року іпотечне майно ПАТ КБ «Приватбанк» відчужило на користь ТОВ «Естейт Селлінг», яке, в свою чергу, як новий власник, відчужив це майно на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Вказане судове рішення було скасовано судом апеляційної інстанції.

Зі скасуванням рішення суду припиняють існувати ті правові наслідки, які з нього випливають. У такому випадку втрачається право ПАТ КБ «ПриватБанк» на відчуження квартири.

Постановою Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 644/7281/16-ц витребувано у власність ОСОБА_1 із незаконного володіння ПАТ КБ "ПриватБанк" квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином власником квартири наразі є відповідачка.

Тому підстав для виселення її та її неповнолітнього сина із квартири колегія суддів не вбачає.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2012 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2013 року у справі № 2029/2-884/11 не було підставою для набуття права власності на спірну квартиру ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки за його змістом звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення реалізації з прилюдних торгів. Це рішення не виконано.

Також ці обставини не є підставою позову. Уточнений позов, поданий позивачем ПАТ КБ "ПриватБанк" у 2020 році, було повернуто ухвалою суду першої інстанції від 23.12.2020 року.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що на час розгляду даної позовної заяви про виселення відповідачів ПАТ КБ «ПриватБанк» не є власником спірної квартири.

Доводи , на які посилається апелянт в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставою позову та не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Отже, підстав для задоволення позовних вимог про виселення не вбачається.

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з позивача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 при розгляді вказаної цивільної справи, понесла витрати на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню у заявленому розмірі.

Такі висновки суду в не повній мірі відповідають вимогам закону, з огляду на таке.

Банк заперечуючи проти задоволення заяви про стягнення витрат на професійну допомогу, вважає їх розмір штучно збільшеним, а також звертає увагу, що ОСОБА_1 не надано оформлені в установленому порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвокату та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 на підтвердження витрат на правничу допомогу надано наступні документи: договір про надання правової та професійної правничої допомоги між адвокатом Іванченко А.В. та Романовою М.В. № б/н від 23.08.2019 року; Додаткова угода №1 від 23.08.2019 року до договору про надання правової допомоги № б/н від 23.08.2019 року з якої вбачається, що : підготовка будь яких заяв, клопотань, відзивів, заперечень, пояснень, апеляційних та касаційних скарг, тощо до судів у цивільній справі № 644/8389/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Орджонікідзевського району м. Харкова про виселення становить 1 сторінка- 2 000 грн; участь адвоката у судовому засіданні 1 день 2 000 грн; ознайомлення з матеріалами (документами) справи та їх аналіз 1 година 1 000 грн; аналіз нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів 1 година 1 000 грн. Згідно акту приймання передачі правової допомоги від 16.02.2021 року звіт про надану ОСОБА_1 професійну правничу допомогу адвоката за ордером серія ДН № 047184 від 23.08.2019 року , відповідно до договору про надання правничої допомоги № б/н від 23.08.2019 року адвокатом Іванченко Анастасією Валеріївною (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Серія ДН № 5149, видане Радою адвокатів Донецької області 30.08.2018) становить 18 000,00 грн та складається з : відзиву на позовну заяву 4 сторінки 8 000,00 грн; складення заяви про повернення відзиву Банку 1 сторінка 2 000,00 грн; складання заяви про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника 1 сторінка 2 000,00 грн; складання заяви керуючись ч.8 ст.141 ЦПК України 1 сторінка 2 000,00 грн; ознайомлення з матеріалами справи та їх аналіз 3 години 3 000,00 грн; аналіз нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів 1 година 1 000,00 грн (а.с. 107-110 т.1 та 6-8 т.2).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Із змісту договору про надання правничої допомоги від 23.08.2019 року убачається, що за надання правової і професійної правничої допомоги клієнт виплачує винагороду у формі гонорару сума якого узгоджується за згодою сторін та підтверджується актами виконаних робіт (п.5.1).

23.08.2019 року ОСОБА_1 уклала додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги б/н від 23.08.2019 року з адвокатом Іванченко А.В.

На підтвердження наданих за Договором та Додатковою угодою до нього, сторони Договору підписали акт виконання послуг від 16.02.2021 року на загальну суму 18 000 грн, з яких вбачається, що послуги надані адвокатом по цивільній справі №644/8389/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , третя особа- Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення.

Таким чином актом виконаних робіт від 16.02.2021 року передбачено, що ОСОБА_1 повинна сплатити за надання правової та правничої допомоги 18 000 грн.

Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Дослідивши матеріали справи та зміст поданих апелянтом документів, колегія суддів вважає неспівмірним наданий адвокатом обсяг послуг (складання відзиву на позовну заяву; заяви про повернення відзиву Банку; заяви про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та її представника; складання заяви керуючись ч.8 ст.141 ЦПК України грн; ознайомлення з матеріалами справи та їх аналіз; аналіз нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів) з їх вартістю (18 000,00 грн.), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг; суд апеляційної інстанції також враховує той факт, що представник відповідача жодного разу до суду в судове засідання не з`являвся, а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру.

З урахуванням вимог розумності та справедливості, наявні підстави для стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 10 000 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про зміну додаткового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню. Рішення суду першої інстанції від 15 лютого 2021 року колегія суддів залишає без змін, а додаткове рішення від 09 березня 2021 року змінює та стягує з Банку на користь ОСОБА_6 10 000 грн, у рахунок відшкодування витрат, понесених на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст. 375, п.4 ч. 1 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 09 березня 2021 року змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» ( місце знаходження 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 50, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 ,ІПН НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 10.11.2022 року.