Справа № 529/439/22
Провадження № 2/529/205/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Диканський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Пашнєва В.Г,

при секретарі с/з Маліноги В.О.,

представника позивача адвоката Караулова О.О.,

представника відповідача адвоката Конюшенко М.А.

розглянувши у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона працює вчителем математики Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів та має стаж роботи у викладацькій та науковій сферах - 32 роки та 10 місяців. Так, 28.04.2022 року у Водянобалківській ЗОШ І-ІІІ позивач проводила онлайн-уроки, оформляла документацію та виконувала всі інші звичайні обов`язки щодо організації навчального процесу. В ході виконання роботи у позивачки виникли певні запитання щодо навчального процесу, що потребували обговорення з директором школи. Для з`ясування організаційних та робочих моментів вона пішла до директора ОСОБА_3 , який працював того дня у комп`ютерному класі. В цей же день до школи завітав очільник Диканської ОТГ - відповідач ОСОБА_2 , який відразу почав у грубій вербальній формі спілкуватися з директором та з нею. Директор представив позивачку ОСОБА_2 , зазначивши, що: « ОСОБА_4 », але відповідач продовжував підвищувати голос та висловлюватися в грубій формі. Вона щоб не бути присутньою при лайці та розмові відповідача та директора школи вийшла з кабінету та пішла працювати далі. Після того як вона пішла у свій кабінет, вона чула як з кабінету, де розмовляли директор та відповідач по справі ОСОБА_2 , доносився крик та лайка відповідача. Після того, як відповідач поїхав, до позивачки зайшов директор ОСОБА_3 та повідомив, що мусить написати пояснення відповідачу, бо начебто відповідачу здалось, що вона перебувала на роботі у нетверезому стані. Тобто, відповідач не тільки звинуватив позивача перед директором, а й повідомив неправдиву інформацію у відділ освіти щодо її стану. В цей же день, до школи приїхали представники відділу освіти, директор - ОСОБА_5 , які хотіли розібратись в ситуації. Через дану ситуацію позивачка пережила неабиякий стрес, у неї сильно підвищився тиск, не було чим дихати та вона почала втрачати свідомість, після чого викликали швидку допомогу.

Відповідач ОСОБА_2 безпідставно звинувативши позивача у перебуванні у нетверезому стані і перед директором та відділом освіти завдав непоправної шкоди її які психологічному, так і фізичному здоров`ю та завдав моральної шкоди.

Позивач не бажаючи залишати вищевказані дії відповідача без відповідальності, за власним бажанням все таки пройшла токсикологічну експертизу та отримала довідку-результат дослідження №951, що підтверджує, що в її моїй крові не виявлено алкоголю, наркотичні, психотропні та інші речовини.

Так, поширена відповідачем неправдива інформація та доведена до інших осіб завдала шкоди здоров`ю, тяжких моральних страждань та переживань позивачки, також погіршило міцність її соціальних зв`язків. Позивачка пропрацювала вчителем в освітній сфері 32 роки та 10 місяців, має хронічні проблеми зі здоров`ям, є інвалідом II групи і вважає неприпустимим зазнавати цькування від інших осіб, ніхто не має права зводити наклеп на людину, завдавати шкоди честі, гідності, діловій репутації. У зв`язку з чим і звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати, що поширені відповідачем - ОСОБА_2 відомості, про те, що позивач, 28.04.2022 року перебувала на робочому місці у нетверезому стані такими, що не відповідають дійсності та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача та спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію протягом місяця після набрання рішенням законної сили, шляхом озвучення/або направлення листа відповідачем колективу Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів, тобто місця, де було поширено недостовірну інформацію, відповідного тексту спростування, а також стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1750 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Караулов О.О. свої позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задоволити.

Представник відповідача - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки повністю. Крім цього, 15.08.2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в обгрунтування якого вказано, що позов подається до ОСОБА_2 , як фізичної особи. Разом з тим, ідентифікувати відповідача, як фізичну особу позову не можливо оскільки, позивачка зазначає анкетні дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не вказує ні місця його проживання ні засобів зв`язку, посилаючись лише на юридичну адресу Диканської селищної ради та в позовній заяві на посаду, яку займає відповідач. При цьому, в Диканський селищній раді працює ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Враховуючи, що позивач та представник позивача вказують у своєму позові юридичну адресу роботи відповідача, а позовна заява містить посилання на посаду яку займає відповідач вони вважають, що позов пред`явлено саме до Голови Диканської селищної ради - ОСОБА_2 .

Так, 26.11.2020 року, відповідач ОСОБА_2 призначений на посаду Голови Диканської селищної ради.

Відповідно до Протоколу №1 проведення апаратної наради зі старостами, начальниками управлінь та відділів, служб селищної ради комунальних підприємств та установ Диканської селищної ради від 25.04.22 за участі головуючого Давиденка С.О. як селищного голови вбачається, що ОСОБА_2 повідомив, що до кінця тижня буде проведено об`їзд навчальних закладів громади з метою перевірки благоустрою прилеглих до навчальних закладів територій. Доручив тимчасовій виконуючої обов`язки начальника відділу освіти , сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради ОСОБА_5 спільно в начальниками закладів освіти провести благоустрій прилеглих територій (побілка бордюрів, скошування трави, прибирання клумб та інше) для утримання прилеглих територій в належному стані. Було доручено наступне: начальнику відділу з юридичних питань ОСОБА_7 забезпечити координацію та контроль за діяльністю відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради, Центру надання адміністративних послуг Диканської селищної ради, відділу соціального захисту населенні виконавчого комітету Диканської селищної ради, територіального центру соціального обслуговування Диканської селищної ради протягом дії воєнного стану.

28.04.22 року відповідач ОСОБА_2 як голова Диканської селищної ради, з метою перевірки виконання забезпечення організаційних заходів для координації та контролю за діяльністю служб, управлінь та відділів Диканської селищної ради, згідно вказаного вище Протоколу, прибув до Водянобалківської ЗОШ І-III ступенів, що в с.Водяна Балка Полтавського району, де ним було виявлено відсутність працівників школи на робочих місцях, бордюри були не побілені, трава на території навчального закладу була не покошена.

Для з`ясування невиконання директором Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів його розпорядження щодо проведення благоустрою прилеглих територій навчальних закладів для утримання прилеглих територій в належною у стані, ОСОБА_2 зайщов до школи, де в кабінеті інформатики перебував директор школи ОСОБА_8 та жінка, яку відповідач не знав і бачив вперше. Директор освітнього закладу дану жінку відповідачу не представив.

Відповідач почав з`ясовувати у директора школи причину невиконання розпорядження голови Диканської селищної ради. В цей час, жінка яка перебувала в кабінеті директора підвелася із-за столу та почала виходити з кабінету похитуючись, при цьому при виході з кабінету остання схватилася рукою за одвірок щоб не впасти. Після виходу даної особи з кабінету директора, відповідач ОСОБА_2 запитав у останнього хто ця особа і що вона робить в школі на, що останній повідомив, що це вчитель математики вона робить звіти, прізвище не повідомив. Потім ОСОБА_2 запитав чи вони розпивали алкогольні напої, на що отримав негативну відповідь. Тобто, відповідачем ОСОБА_2 було висунуто директору оціночне судження, з приводу стану жінки, яка виходячи з кабінету похитувалася і це відповідачу здалося дивним. Після з`ясування всіх робочих моментів із директором Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів, відповідач поїхав до смт.Диканька, при цьому позивачку більше не бачив, особисто з нею не розмовляв, будь-яким чином не з`ясовував стан її здоров`я, припущень щодо перебування її в стані алкогольного сп`яніння іншим особам, які перебували в школі чи на території школи не висловлював.

На з`ясування обставин, чому не виконуються розпорядження голови селищної ради по проведенню благоустрою прилеглих територій навчальних закладів, а саме Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів і в якому стані перебували директор школи та вчитель математики на робочому місці, відповідач ОСОБА_2 зателефонував тимчасово виконуючої обов`язки начальника відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради ОСОБА_5 та попросив її перевірити виконання його розпоряджень. При цьому, відповідач не називав жодних прізвищ осіб та не звинувачував будь-кого конкретно у перебуванні в стані алкогольного сп`яніння на робочому місці.

ОСОБА_5 після телефонного дзвінка Голови Диканської селищної ради, 28.04.22 року прибула до Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів де побачиа на подвір`ї школи позивачку, яка перебувала вкрай у збудженому стані, кричала, що вона не п`яна, було видно, що останній не добре, в подальшому їй біло викликано швидку допомогу. Директор навчального закладу ОСОБА_8 повідомив, що вчитель математики позивачка по справі ОСОБА_1 сьогодні погано себе почувала, оскільки має ряд хвороб, зокрема і ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому селищному голові напевно здалося, що вона перебувала в стані сп`яніння.

Будь-яких пояснень від позивачки щодо стану її самопочуття чи перебування в стані алкогольного сп`яніння, ні Голова Диканської селищної ради, ні директор школи, ні в.о.начальника відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради ОСОБА_5 , не вимагали та позивачка їх не писала. Жодних образ чи словесних тверджень припущень, щодо перебування позивачки в стані алкогольного сп`яніння при інших особах, ОСОБА_5 не висловлювала. Також, не вказувала, що відповідач ОСОБА_2 конкретно висловив думку про перебування в нетверезому стані на робочому місці саме позивачки ОСОБА_1 .

Починаючи з 28.04.22 року по даний час, відповідач ОСОБА_2 жодних претензій чи прилюдних висловлювань щодо того, що позивачка ОСОБА_1 перебувала на робочому місці в стані алкогольного сп`яніння, не висказував, будь-яким чином не розповсюджував неналежну чи недостовірну інформації про цю фізичну особу.

Потім, у відзиві зазначено, що позивачка не надала доказів того, що фактичною метою запитання відповідача у директора школи щодо стану в якому перебувала позивачка, а також його звернення до відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради було приниження честі, гідності та ділової репутації її, як вчителя.

Сприйняття позивачкою вимоги Голови Диканської селищної ради щодо перевірки чи не перебувають в закладі освіти особи в стані алкогольного сп`яніння, як інформації, що є поширеною відносно неї, є лише її припущеннями, не доведеними належними та допустимими доказами.

Відсутній і факт поширення інформації відповідачем, саме відносно ОСОБА_1 як вчителя математики Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступеня, що порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди її особистим немайновим благам, чи перешкоджає їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, що має для неї негативні наслідки.

Сторона відповідача вважає, що позивачкою не доведено, що діями відповідача ОСОБА_2 було спричинено негативний вплив на стан здоров`я позивачки, оскільки діагнози зазначені у виписці та надане останній лікування, вказують на захворювання на які позивачка ОСОБА_1 хворіє тривалий час і які виникли задовго до події 28.04.22 року, а тому відсутній прямий причинний зв`язок між діями відповідача та негативними наслідками для позивача.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що він по теперішній час є директором Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів, і в той день він перебував в кабінеті, коли до нього прийшла позивач ОСОБА_1 , яка працює у школі вчителем математики, щоб вирішити якісь нагальні питання, але в цей час приїхав відповідач ОСОБА_2 . Відповідач йому почав емоційно ставити всілякі питання що стосуються школи, на що позивач відразу вийшла з кабінету. Потім, він разом з відповідачем вийшли на подвір`я школи, де останній запитав про те хто був зі мною у кабінеті та чи вона знаходилася у тверезому стані на що він відповів що так. В подальшому відповідач невдоволено покинув територію школи, а через деякий час до нього зателефонували з відділу освіти та запитали про працівників школи та вказали на написанні пояснення стосовно нібито його та позивачки нетверезого стану. Про це він відразу повідомив позивачці. В подальшому свідок ОСОБА_3 пояснив, що не в курсі чому відповідач ОСОБА_2 дійшов таких висновків, щодо їхнього стану, але він не помітив щоб відношення після цього інциденту у колег школи якось змінилися до позивачки. Про те, що приїде якась комісія з перевіркою з відділу освіти його як керівника школи ніхто не попереджав.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона працює у відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту Диканської селищної ради на посаді тимчасово виконуючого обов`язки керівника цього відділу та в їхній територіальній громаді проходив у квітні місяці місячник чистоти. Так, до неї на телефон зателефонував голова Диканської селищної ради відповідач ОСОБА_2 та емоційно повідомив їй, що територія Водянобалківської ЗОШ була не прибрана та на ній не було людей, а тільки було двоє людей які на його думку перебували у нетверезому стані. У зв`язку з цим вона вирішила перевірити ці доводи голови. В подальшому свідок ОСОБА_5 вказала, що не знає чому саме позивач вважала що вони ніби то їдуть перевіряти їхній стан не знає, тому я ми їхали перевіряти стан прибирання території школи. Після того як вони приїхали вони переконалися в тім, що директор та позивачка були у тверезому стані. Директор запитував чи є необхідність написання пояснення, на що вона відповіла що так. Але, коли біля них знаходилася позивачка, потім їй стало погано на що була викликана швидка. Після написання директором пояснення, це пояснення ніким не реєструвалося, а було передано голові. Свідок пояснила, що працівники закладу знали, що метою перевірки була лише перевірка благоустрою прилеглої території школи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини випливають із властивої людській особі гідності.

Ці ідеї відображені й у ст. 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов`язком держави та ст. 28 Основного Закону Країни за якою, кожен має право на повагу до його гідності.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Основний Закон України заклав серйозне підґрунтя для розвитку і зміцнення демократичної, соціальної і правової держави, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

В Конституції України відображається надзвичайно цінна ідея про те, що саме держава функціонує для людини, відповідає перед нею за свою діяльність, а не навпаки.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як встановлено в судовому засіданні, що позивачка працює вчителем математики Водянобалківської ЗОШ І-ІІІ ступенів та має значний стаж роботи у викладацькій та науковій сферах.

Тому, вона як викладач вказаного закладу 28.04.2022 року перебувала за місцем своєї роботи, проводила онлайн-уроки, оформляла документацію та виконувала всі інші звичні дня неї обов`язки щодо організації навчального процесу. Але, під час виконання роботи у позивачки виникли певні запитання щодо навчального процесу, які потребували обговорення з директором навчального закладу. З цією метою вона пішла до директора ОСОБА_3 , який працював у комп`ютерному класі, коли до них в цей день завітав очільник Диканської ОТГ відповідач по справі ОСОБА_2 , який у грубій формі спілкувався з директором та з позивачем. При цьому, позивач не бажаючи бути присутньою при цій лайці та розмові вийшла з кабінету директора та пішла працювати далі.

Потім, через деякий час, коли відповідач покинув школу до позивачки прийшов директор і повідомив, що вона мусить написати письмові пояснення ніби чому вона перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що насправді є неправдою та безпідставним звинуваченням з боку відповідача. В цей же день до школи приїхали представники відділу освіти у зв`язку з чим у позивачки піднявся тиск, не було чим дихати та вона почала втрачати свідомість, у зв`язку з чим їй викликали швидку медичну допомогу.

Частина 1 ст. 34 Конституції України визначає, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно зі ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про інформацію, під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 30 ЗУ Про інформацію визначено чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

При образі винний принижує честь і гідність особи шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчиненням непристойних або насильницьких дій (жесту та ін.), або дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці особи у формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми.

Основна різниця між образою і наклепом полягає в характері посягання на честь і гідність особи. При образі винний дає оцінку особистих якостей особи, його поведінки, причому це може відбуватися й віч-на-віч, тоді як при наклепі йдеться про поширення серед інших осіб вигаданих "фактів", які ганьблять особу. При образі обов`язковою ознакою є непристойність форми, тоді як при наклепі така ознака частіш за все відсутня.

Так, частиною 3 ст. 277 ЦК України визначено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. (абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27.02.2009 року N 1).

Захист честі, гідності і ділової репутації - право громадянина та юридичної особи вимагати через суд спростування недостовірної інформації (відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво), яка принижує їхню честь, гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди їхнім інтересам.

Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, зокрема, мережі Інтернет викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, форумах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині.

Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності.

Позов про спростування відомостей, що порочать честь і гідність, може бути пред`явлений особою, про яку поширено такі відомості, а також її близькими родичами, якщо відомості прямо чи посередньо їх порочать. Заінтересована особа має право на судовий захист у зазначеному порядку й у разі поширення таких відомостей щодо члена її сім`ї або іншого родича, який помер.

Зобов`язаними суб`єктами названих правовідносин є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам громадян чи організацій. Таким чином, відповідачем у справі про захист честі і гідності може бути фізична або юридична особа, яка поширила відомості, що порочать позивача.

Особа, стосовно якої поширені відомості, що не відповідають дійсності і завдають шкоди її інтересам, честі, гідності або діловій репутації, має право крім спростування таких відомостей вимагати також відшкодування майнової і моральної (немайнової) шкоди, завданої їх поширенням.

Крім того, за положенням ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Таким чином, відповідно до вказаної статті не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЗУ Про інформацію, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Так, відповідно до практики ЄСПЛ слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії).

Таким чином, відповідно до ст.277 Цивільного кодексу України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Таке розуміння змісту статті 277 Цивільного кодексу України узгоджується із прецедентною судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення від 08 липня 1986 року в справі Лінгенс проти Австрії (Lingens v. Austria), пункт 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року м. Київ, Справа N 308/2695/15-ц, Провадження N 61-5012св18)

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з п. 18.Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27.02.2009 року N 1, згідно з положеннями статті 277 ЦК та статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з роз`яснень п. 19.Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи від 27.02.2009 року N 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі Краска проти Швейцарії встановлено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Аналізуючи пояснення та показання учасників справи, наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви по суті позову, керуючись положеннями діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав у задоволенні вимог позивача щодо визнання недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача та які визначені позивачем як ображаюча інформація, що порочить її гідність, честь та ділову репутацію, у контексті наведених позивачем відомостей, та надавши оцінку зазначеним твердженням, суд не вбачає в них фактичних даних, тому як такі висловлювання не містять ознаки наклепу, містять критичну оцінку певних фактів та мають ознаки оціночних суджень, що не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, тому поширені відомості які особисто навіть не чула сама позивач є оціночні судження не підлягають спростуванню в межах розгляду даної справи.

Таким чином, слід зауважити, що предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів особи не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту розповсюдження саме відповідачем відносно неї інформації, яку позивачкою визнано як недостовірну та таку, що принижує її честь і гідність, та досліджені докази не є доказами в розумінні статтей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами на підтвердження їх розміщення безпосередньо відповідачем.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 грн. суд визначає наступне.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Наведені ч.1 ст. 277 і ст. 280 ЦК України способи захисту є самостійними способами правового захисту, закон не передбачає похідного характеру вимоги щодо відшкодування моральної шкоди та не обумовлює стягнення моральної шкоди вирішенням судом питання щодо спростування недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.ст. 94, 277 ЦК України, ч.4 ст. 32 Конституції України, статтею 10 Конвенції кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Враховуючи, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання відомостей недостовірними, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд враховує, що, оскільки у задоволені позову слід відмовити, позивачу не відшкодовуються витрати, пов`язані з розглядом справи.

Керуючись ст. ст. 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Диканський районний суд Полтавської області.

Повний текст рішення складено 28.10.2022 року.

Головуючий: В.Г. Пашнєв