ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6784/22 Справа № 215/4454/21 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Коваленко Роман Анатолійович, відповідача ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. у м.Кривому Розі, Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 29 серпня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ :

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання майна, набутого під час шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна.

Просила суд визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Провести розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнавши за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем ОСОБА_2 з 01.07.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 28.04.2009, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 28.04.2009, актовий запис №91, видане Тернівським відділом РАГС Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області.

За час перебування у шлюбі ними придбано спільне майно у вигляді нерухомого майна, яке позивач просить поділити, визначивши обсяг спільного майна подружжя.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволені частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа 44,3кв.м.; житлова проща 30,4кв.м.; кількість кімнат 2 (дві); розташована на третьому поверсі трьох поверхового будинку.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , право власності на 1/6 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа 44,3кв.м.; житлова проща 30,4кв.м.; кількість кімнат 2 (дві); розташована на третьому поверсі трьох поверхового будинку.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , право власності на 5/6 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: загальна площа 44,3кв.м.; житлова проща 30,4кв.м.; кількість кімнат 2 (дві); розташована на третьому поверсі трьох поверхового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Додатковим рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 8 300 грн.

Позивач ОСОБА_1 , інтереси, якої представляє адвокат Коваленко Р.А., будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги та вирішити питання розподілу судових витрат.

При цьому, представник позивача ОСОБА_3 вказує, що рішення суду першої інстанції про відступ від рівності часток при поділі майна подружжя не ґрунтується на законі і висновки суду у цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, порушують норми матеріального права та є помилковими.

Сторона позивача зазначає, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за запозичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Вказує, що внесення одним з подружжя коштів в рахунок погашення кредитних зобов`язань не має правового значення, оскільки в розумінні ст.57 СК України, спірна квартира не є особистою власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання про повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2020 у справі №320/3072/18).

Представник позивача вказує, що оплати відповідачем, які були здійснені за кредитним договором після розірвання шлюбу не можуть слугувати підставою для зменшення частки позивача у спільному сумісному майні подружжя, а надають йому право звернення з позовом про стягнення Ѕ частини від здійснених ним платежів за цей період. Такі висновки застосування норм матеріального права є сталими та викладені у Постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 у справі №712/11174/19-ц, Постанові від 22.04.2021 у справі №161/5448/18, Постанові від 18.11.2020 справа №344/3574/17, Постанові від 26.03.2021 справа №524/10257/15-ц.

Окрім того, сторона позивача вважає, що суд першої інстанції, визнавши за відповідачем право власності на 5/6 частки квартири вийшов за межі позовних вимог, що є порушенням норм процесуального права.

Також представник позивача зазначив, що позивачем понесено та буде надано розрахунок та докази понесення витрат на правову допомогу у розмірі орієнтовно 4000 грн., які у разі задоволення апеляційної скарги сторона позивача буде просити стягнути з відповідача на користь позивача. Докази та обґрунтування витрат будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 , також подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.08.2022 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач зазначає, що для придбання спірної квартири він укладав кредитний договір за яким отримав 9800 доларів США, кредит погашав сам і повністю розрахувався з банком у 2013 році, після чотирьох років з дня розірвання шлюбу, коли курс долара значно підвищився.

ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, посилаючись на те, що шлюб розірвано у квітні 2009 року, а про порушення свого майнового права позивач дізналася лише у червні 2021 року, коли відповідач намагався продати спірну квартиру. Наголошує на тому, що він не мав наміру вчиняти ніяких дій по відчуженню спірної квартири, а позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач намагався продати спірне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив відповідачеві у застосуванні строку позовної давності.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг сторін, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у шлюбі з 01.07.2006 по 28.04.2009, що підтверджено наявними у справі свідоцтвами про реєстрацію та розірвання шлюбу.

Під час перебування у шлюбі подружжям придбано майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 ..

Спірна квартира була придбана ОСОБА_4 01.12.2006 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального окручу Літвіновою І.І. та зареєстрованого в реєстрі за №6509, вартістю 70700 грн.

З метою придбання квартири в інтересах сім`ї 01.12.2006 року між відповідачем ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» «Ерсте Банк» (далі Банк), було укладено кредитний Договір №00, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит для купівлі квартири АДРЕСА_3 квартири, у розмірі 9 800 доларів США, що дорівнює еквіваленту на день укладання договору 49 490 грн. зі строком повернення не пізніше 30.11.2027 року.

Також 01.12.2006 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №00 від 01.16.2006 року між ОСОБА_2 та Банком було укладено Іпотечний договір №00-3, предметом іпотеки якого є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального окручу Літвіновою І.І., з реєстровим №6513.

Суд встановив, що спірна квартира була придбана подружжям частково за рахунок належних подружжю коштів і частково за кредитні кошти, і борг за кредитним договором 00 від 01.16.2006 року виник в інтересах сім`ї, незважаючи на те, що позичальником згідно кредитного договору виступив відповідач ОСОБА_4 .

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу у квітні 2009 року відповідач самостійно достроково погасив кредит АКІБ «УкрСиббанк», і зазначена обставина визнається сторонами.

Згідно квитанцій наданих суду відповідачем, останнім погашено кредит на загальну суму 10 469, 20 долларів США.

Оскільки відповідач сплатив борг за кредитом вже після припинення шлюбних відносин з позивачем, тобто за рахунок особистих коштів, відповідно до змісту ст.ст.57,60, 69, 71 Сімейного Кодексу України половина його вартості, в сумі 5 234,60 доларів США. (10469 20 долларів США. / 2) припадає на частку позивача та має бути врахована судом при поділі майна.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 виходив з наявності підстав для відступу від рівності часток при поділі майна подружжя із пропорційним врахуванням розміру сплачених сторонами, як спільно, так і за рахунок особистих коштів позивача в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним в інтересах сім`ї та вартості спірної квартири.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що частка спільної сумісної власності подружжя в спірній квартирі становить 1/3 (14 000 доларів США - фактична вартість квартири на момент укладання угоди 01.12.2006 що дорівнює еквіваленту 70 700 грн., виходячи з розрахунку 9 800 доларів США / 49 490 = 5,05 грн. за 1долар США) 10 469,20 доларів США - кредитні зобов`язання особисто сплачені відповідачем ОСОБА_2 після розірвання шлюбу = 3531,12 доларів США.). Частка позивача у спірній квартирі становить 1/6 частини (1/3 /2).

Відмовляючи відповідачеві ОСОБА_2 у застосуванні строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на те, що шлюб розірвано 28.04.2009, однак позов подано в межах строку позовної давності, оскілки про порушення свого майнового права позивач дізналася у червні 2021року після намагання відповідачем вчинити дії по відчуженню спірної квартири, тому, звернувшись з позовом до суду 13.07.2021, позивач не пропустила строк позовної давності

Колегія суддів не може у повному обсязі погодитись з висновками суду першої інстанції та погоджується з доводами сторони позивача викладеними в апеляційній скарзі, виходячи з наступних підстав.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте, суд першої інстанції не з`ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, що підтверджено свідоцтвами про реєстрацію та розірвання шлюбу (а.с.8-9)

Окрім того, суд встановив, що з метою придбання спірної квартири для сім`ї відповідач 01.12.2006 в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» взяв кредит у розмірі 9 800 доларів США, що дорівнює еквіваленту на день укладання договору 49 490 грн. зі строком повернення не пізніше 30.11.2027 року (а.с.62-67).

У Договорі про надання споживчого кредиту у Розділі 2 (Умови забезпечення кредиту) поручителями забезпечення виконання ОСОБА_2 кредитних зобов`язань зазначені: ОСОБА_5 позивач (дружина), її батьки ОСОБА_6 (мати) та ОСОБА_7 (батько) (а.с.63).

Також судом встановлено, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №00 від 01.16.2006 року між ОСОБА_2 та Банком було укладено Іпотечний договір №00-3, предметом іпотеки якого є нерухоме майно, а саме спірна квартира (а.с.68-71).

Спірна квартира була придбана ОСОБА_2 01.12.2006 року, що підтверджено договором купівлі-продажу (а.с.101-102).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_5 на теперішній час ОСОБА_7 про надання згоди чоловікові ОСОБА_2 на купівлю спірної квартири за сумісні кошти в період перебування в зареєстрованому шлюбі, засвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального окрузу Літвіновою І.І. 01 грудня 2006 року в приміщенні відділення №442 Криворізької філії АКІБ «УкрСиббанк» (а.с.112).

Суд встановив, що спірна квартира була придбана подружжям частково за рахунок належних подружжю коштів і частково за кредитні кошти взяті ОСОБА_5 в АКІБ «УкрСиббанк» в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу у квітні 2009 року відповідач самостійно достроково погасив кредит АКІБ «УкрСиббанк» на загальну суму 10 469, 20 долларів США., що підтверджено випискою АТ «УКРСИББАНК», доданою до відзиву на позов (а.с.55-58).

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі №367/7110/14 (провадження №61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї

у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу і закошти, які отримані за кредитним договором, укладеним 01.12.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , які ним використано в інтересах сім`ї, однак колегія суддів вважає неправильним висновок суду про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя із пропорційним врахуванням розміру сплачених сторонами коштів, з огляду на те, що відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.

Окрім того, у цій справі ОСОБА_2 зустрічного позову про визнання майна особистою приватною власністю, чи про поділ боргових зобовязань не пред`являв, а заперечення проти позову стосуються незгоди з позовними вимогами й мотивами про те, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки він після розірвання шлюбу протягом 4-х років сплатив більшу частину кредитного боргу.

Колегія суддів вважає, що, оскільки предметом цього спору є саме поділ спільного сумісного майна подружжя спірної квартири, а відповідач зустрічного позову про стягнення з позивача половини боргу, витраченого на придбання квартири, не пред`являв, хоча отримання кредиту в інтересах сім`ї не позбавляє його права, за наявності правових підстав, ставити питання про повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення споживчого кредиту.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи відповідача про те, що суд незаконно відмовив йому у застосуванні строку позовної давності, колегія суддів вважає необгрунтовани, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено у судовому рішенні.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сімейним кодексом України також врегульовано застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано (ч.1 ст.72 СК України).

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК).

У Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15 було зроблено правовий висновок про те, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічні роз`яснення також містяться у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 28.04.2009, але про порушення свого майнового права позивач дізналася у червні 2021 року після намагання відповідачем вчинити дії по відчуженню спірної квартири та, звернувшись з позовом до суду у липні 2021 року позивач не пропустила строк позовної давності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення скасовано та ухваленое нове судове рішення про задоволення позовних вимог позивача, відповідно стягненню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений при подачі позову до суду першої інстанції та при подачі апеляційної скарги, витрати понесені відповідачем залишаються за ним.

Так, позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 908 грн., при подачі апеляційної скарги сплачено 1362 грн. судового збору, що разом кладає 2270 грн., які підлягають стягненню з відповідача на кристь позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Коваленко Роман Анатолійович задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 серпня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 , за кожним окремо, право власності по Ѕ частині на двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_6 ) витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят гривень) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: