Справа № 345/78/22
Провадження № 22-ц/4808/762/22
Головуючий у 1 інстанції Юрчак Л. Б.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

за участі представника відповідача адвоката Кобзана Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргупредставника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» - Миц Ірини Володимирівни на рішення Калуського міськрайонного суду від 29 березня 2022 року в складі судді Юрчака Л.Б., ухвалене в м. Калуші Івано-Франківської області, у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Альфа Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Альфа Страхування») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації).

Позов мотивовано тим, що 18 грудня 2020 року між ПрАТ «СК «Альфа Страхування» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0000086.715.9462 (далі Договір страхування), предметом якого є страхування транспортного засобу Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_1 (далі застрахований транспортний засіб).

22 грудня 2020 року в м. Чернівці по вул. В. Александрі, 148 відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю застрахованого транспортного засобу та транспортного засобу КРАЗ 65055, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . В результаті ДТП застрахований транспортний засіб було пошкоджено, що підтверджується постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2021 року у справі № 726/23/21. Цією постановою винним у вчиненні ДТП визнано відповідача ОСОБА_1 .

Враховуючи наявність Договору страхування, власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. З метою визначення вартості відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу було проведено його огляд, про що складено акт огляду та отримано рахунок на оплату, згідно якого вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 141 545,64 грн. У зв`язку із зазначеним, позивачем були складені страхові акти на суму 136 618,88 грн та на суму 4 926,76 грн, які були виплачені в якості страхового відшкодування, що підтверджується платіжними дорученнями № 2847 та № 4667.

Враховуючи, що винуватцем ДТП є ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «УПСК» згідно полісу № АР/8225209, позивач звернувся до відповідного страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу, яким в подальшому виплачено кошти в сумі 105 274,42 грн. Оскільки розмір витрат позивача на виплату страхового відшкодування складає 141 545,64 грн, з яких полісом № АР/8225209 покрито лише частину шкоди, то залишок шкоди в сумі 36 271,22 грн підлягає стягненню з відповідача.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача 36 271,22 грн матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) та 2 270,00 грн судового збору.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 29 березня 2022 року у задоволені позову приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) відмовлено.

Представник ПрАТ «СК «Альфа Страхування» - Миц І.В. на вказане рішення подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд не звернув уваги, що різниця між виплаченою позивачу страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана, у тому числі, законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. Отже, саме ОСОБА_1 , як особа, винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ПрАТ «СК «Альфа Страхування» різницю між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та страховим відшкодуванням.

Також апелянт вказує, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є платіжний документ про здійснення такої виплати. На підтвердження розміру шкоди, заподіяної власнику пошкодженого транспортного засобу, суду надано належні та допустимі докази, які підтверджують вартість відновлювального ремонту, а саме рахунок на оплату № С від СТО та платіжні доручення № 2847 та № 4667.

Тому, на думку апелянта, при вирішенні спору суд першої інстанції не застував статтю 27 Закону України «Про страхування», частину першу статті 1191, статтю 993 ЦК України, а також не врахував норму статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У засіданні апеляційного суду представник відповідача - адвокат Кобзан Р.М. доводи скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив у задоволенні скарги відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 грудня 2020 року між ПрАТ «СК «Альфа Страхування» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 046.0000086.715.9462, предметом якого є страхування транспортного засобу Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_1 (а.с. 4).

22 грудня 2020 року в м. Чернівці по вул. В. Александрі, 148 відбулася ДТП за участю застрахованого транспортного засобу, водієм якого був ОСОБА_3 , та транспортного засобу КРАЗ 65055, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням відповідача ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 січня 2021 року у справі № 726/23/21 винним у вчиненні даної ДТП визнано ОСОБА_1 (а.с. 5).

22 грудня 2020 року власник пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а.с. 6). Цього ж дня страховиком було оглянуто пошкоджений транспортний засіб та складено акт огляду (а.с. 9).

Згідно рахунку № С від 23 грудня 2020 року, складеного ТОВ «КарпатиАвтоцентр», вартість ремонту пошкодженого транспортного засобу складає 141 545,64 грн (а.с. 10).

На підставі наданих документів ПрАТ «СК «Альфа Страхування» було складено страхові акти № 2192.206.20.01 на суму 136 618,88 грн та № 2192.206.20.01-1 на суму 4 926,76 грн, які виплачено в якості страхового відшкодування, що підтверджується платіжними дорученнями № 2847 від 22 січня 2021 року та № 4667 від 05 лютого 2021 року (а.с. 11-14).

Також встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу КРАЗ 65055, р.н. НОМЕР_2 , водієм якого був ОСОБА_1 , була застрахована в ПрАТ «УПСК» згідно полісу № АР/8225209 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 10 червня 2020 року (а.с. 15, 84).

Тому ПрАТ «СК «Альфа Страхування» звернулося до ПрАТ «УПСК», як до страховика заподіювача шкоди, із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу. 18 березня 2021 року ПрАТ «УПСК» виплатило позивачу страхове відшкодування в сумі 105 274,42 грн (а.с. 16).

Отже, різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням становить 36 271,22 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що власник пошкодженого транспортного засобу Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_1 , для відшкодування завданої шкоди вирішив скористатись страховою компанією не винуватця ДТП, а власною, де йому нарахували декілька різних сум страхового відшкодування. Натомість, ПрАТ «УПСК» було проведено власний розрахунок страхового відшкодування та нараховано матеріальний збиток в сумі 105 274,42 грн., хоча ліміт страхового відшкодування становив 130 000,00 грн. Позивач погодився із зазначеною сумою, прийняв її та в межах ліміту 130 000,00 грн не оспорював. Тому вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, у межах ліміту відповідальності не ґрунтуються на вимогах закону. Крім того, судом зазначено, що розрахунок вартості завданих матеріальних збитків проводиться згідно передбаченої законодавством України методики. Зокрема, страхова компанія повинна залучити відповідного оцінювача чи експерта, які за результатами дослідження повинні скласти звіт чи висновок та здійснити розрахунок. Однак, в даному випадку розрахунок завданих збитків проведений станцією технічного обслуговування, яка експертною установою не являється.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70), відповідно до якого стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Отже, відносини між сторонами у справі регулюються статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування».

Позивач, який є страховиком потерпілої особи, виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи, як до страховика потерпілої особи, перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Відносини ж між відповідачем та його страховиком ПрАТ «УПСК» регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з частиною 1 зазначеної статті у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу та з урахуванням франшизи, яка згідно полісу № АР/8225209 становить 2 600 грн.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні в межах фактичних витрат до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.

Отже, за змістом статті 993 ЦК України в системному зв`язку зі статтею 990 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 03 вересня 2018 року у справі № 464/1937/16-ц, провадження № 61-4756св18.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позивач погодився із виплаченою сумою, прийняв її та в межах ліміту 130 000,00 грн не оспорював, а тому вимоги позивача до відповідача ОСОБА_1 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, у межах ліміту відповідальності не ґрунтуються на вимогах закону.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що для розрахунку вартості завданих матеріальних збитків страхова компанія повинна була залучити відповідного оцінювача чи експерта, які за результатами дослідження повинні скласти звіт чи висновок та здійснити розрахунок, а в даному випадку розрахунок проведений станцією технічного обслуговування, яка не являється експертною установою, оскільки звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається можлива, але не кінцева сума, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення, яким оплачена виставлена станцією технічного обслуговування сума вартості відновлювального ремонту транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 25 липня 2018 року у справі № 922/4013/17.

Отже, наявність рахунку № С від 23 грудня 2020 року, складеного ТОВ «КарпатиАвтоцентр», а також платіжних доручень № 2847 від 22 січня 2021 року та № 4667 від 05 лютого 2021 року є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Встановивши, що вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу Volkswagen Tiguan, р.н. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, колегія суддів дійшла висновку, що з ОСОБА_1 , як із винної особи, підлягає стягненню на користь позивача різниця між фактичним розміром шкоди та отриманим страховим відшкодуванням в сумі 36 271,22 грн.

На вимогу суду відповідачем представлено оригінал страхового полісу № АР/8225209 від 10 червня 2020 року, по якому здійснено страхове відшкодування ПрАТ «УПСК». Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, відповідальність була застрахована власником автомобіля ОСОБА_4 , в якої відповідач працював та правомірно на час ДТП користувався автомобілем КРАЗ 65055, р.н. НОМЕР_2 . Однак, жодних доказів існування трудових відносин між ними суду не представлено, тому доводи відповідача в цій частині суд до уваги не бере.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2 270,00 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3 405,00 грн.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» - Миц Ірини Володимирівнизадоволити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 29 березня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди задоволити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: с. Сівка-Войнилівська Калуського району Івано-Франківської області) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» () матеріальну шкоду в сумі 36 271,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 2 270,00 грн та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3 405,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді І.О. Максюта

В.Д. Фединяк