Ухвала

10 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 607/23244/21

провадження № 61-4378сво22

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Редакція газети «Підручники і посібники»,

вирішуючи питання про прийняття до розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року, постановлену колегією суддів у складі Хоми М. В., Гірського Б. О., Бершадської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2021 року звернулася до суду з позовом до Редакції газети «Підручники і посібники» про стягнення компенсації за порушення авторського права, упущеної вигоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також про відшкодування моральної шкоди.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 20 грудня 2021 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху, надавши строк для усунення недоліків, сплати судового збору.

Ухвалою від 18 лютого 2022 року Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області визнав неподаною та повернув заявнику позовну заяву ОСОБА_1 .

Повертаючи позовну заяву заявнику, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 18 лютого 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 грудня 2021 року, позивач не усунула.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року про залишення її позовної заяви без руху, оскаржила її в апеляційному порядку.

Ухвалою від 13 квітня 2022 року Тернопільський апеляційний суд повернув ОСОБА_1 апеляційну скаргу, подану нею на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у травні 2022 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у подальшому уточненою, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, визначила як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень порушення норм процесуального права.

ОСОБА_1 зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій упереджені, позбавили її права на апеляційне оскарження ухвали про залишення позову без руху.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду відповідач не подавав.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 23 травня 2022 року Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року.

Ухвалою від 27 червня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року, витребував цивільну справу і надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою від 29 серпня 2022 року Верховний Суд призначив справу до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвалою від 26 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

В ухвалі від 26 жовтня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважав, що існує нагальна потреба переглянути (відступити від) правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 583/2674/18 (провадження № 61-42883св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 585/2357/19 (провадження № 61-16697св19).

У зазначених постановах колегії суддів Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду сформулювали правовий висновок про неможливість перегляду в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху в частині відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою позивача в цій частині, оскільки ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху не зазначена у вичерпному переліку ухвал, що підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Доцільність перегляду (відступлення) висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у зазначених постановах, на переконання колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зумовлена тим, що існує відмінна практика вирішення судом касаційної інстанції процесуального питання щодо можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху з міркувань визначення розміру судових витрат. Зокрема, колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 638/17815/17-ц (провадження № 61-10702св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 758/3200/19-ц (провадження № 61-23262св19) виснували, що відповідно до пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат.

З такими висновками погодилася і колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у цій справі, зазначивши, що таке правове регулювання цивільних процесуальних відносин відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про те, що неможливість реалізувати право апеляційного оскарження через сплату судового збору може вважатись перепоною доступу до правосуддя (рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польші» («Kreuz v. Poland», § 59).

ІV. ПОЗИЦІЯ ОБ`ЄДНАНОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ У СКЛАДІ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вивчивши матеріали касаційної скарги та мотиви, на підставі яких постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не знаходить підстав для прийняття справи до свого розгляду на підставі такого.

Оцінка аргументів колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду стосовно передачі справи на розгляд Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Тлумачення наведеної норми процесуального права дає підстави стверджувати, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування тієї самої норми права норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, у такому разі подібність потрібно також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що немає підстав для розгляду справи № 607/23244/21 (провадження № 61-4378св22) Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічну норму містять положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Зокрема, відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Вирішуючи питання про прийняття справи до розгляду Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, враховано, що існує правовий висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, який є релевантними до спірних правовідносин, а тому, враховуючи, що правилами частини третьої статті 403 ЦПК України перебачений інший порядок перегляду (відступлення від) правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду, немає підстав для вирішення питання про відступлення від висновків колегій суддів Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Так, у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 160/6742/20, надаючи оцінку застосуванню пункту 10 частини першої статті 294 КАС України, який за змістом та застосованими формулюваннями є тотожним пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України, щодо можливості оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та продовження строку на усунення недоліків у позовній заяві, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що цим пунктом передбачено можливість оскарження ухвал щодо визначення розміру судових витрат у порядку частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір».

Сформулювавши такий висновок, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погодився з судом апеляційної інстанції, що ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та продовження строку на усунення недоліків позовної заяви (у зв`язку з несплатою судового збору) не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду врахувала, що за правилами частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Отже, за висновком колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху з підстав несплати судового збору підлягають апеляційному оскарженню у виключних випадках, коли суд у порядку частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» визначив у своїй ухвалі розмір судового збору, який підлягає сплаті позивачем. У всіх інших випадках, за висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху з підстав несплати судового збору (у тому числі у разі відмови у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору) не підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Наведене переконливо доводить, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду фактично поставила правове питання про необхідність відступлення (перегляду) також і від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 10 частини першої статті 294 КАС України, який є тотожним пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України.

Верховний Суд виходить з того, що тотожна за змістом норма права не може тлумачитися та розумітися різними судами відмінно, незалежно від юрисдикційної належності кожного такого суду.

Враховуючи, що правова позиція колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України, наведена в ухвалі про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, є відмінною від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 10 частини першої статті 294 КАС України, це переконливо доводить фактичне непогодження із висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо застосування пункту 10 частини першої статті 294 КАС України, який є тотожним пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України, а тому розгляд цієї справи з підстав, викладених в ухвалі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, має бути здійснений Великою Палатою Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду врахувала, що у разі прийняття цієї справи до розгляду Об`єднаної палати та погодження під час розгляду справи з колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з тлумаченням пункту 13 частини першої статті 353 ЦПК України, що у апеляційному порядку підлягають оскарженню окремо від рішення суду ухвали суду першої інстанції про залишення позову без руху з підстав несплати судового збору, оскільки такі ухвали належать до переліку судових рішень щодо визначення розміру судових витрат, існуватимуть об`єктивні перешкоди в ухваленні постанови щодо відступлення від правових висновків, сформованих колегіями суддів Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки існує інший правовий висновок, відмінний від позиції колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, відповідно до якого оскарження таких ухвал можливе лише у разі визначення судом розміру судових витрат у порядку частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір».

V. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ

За таких обставин справи Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла переконання, що не існує правових підстав для розгляду питання, порушеного колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, про необхідність відступлення від правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 583/2674/18 (провадження № 61-42883св18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 585/2357/19 (провадження № 61-16697св19).

У такому умовиводі Об`єднана палата виходить з наявності правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеного у справі за подібних правових відносин, порядок відступлення від якого є відмінним від перегляду правового висновку колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. У разі незгоди з цими правовими висновками колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за умови наведення відповідного мотивування має процесуальну можливість передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від цих правових висновків.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Компетенційна складова цього поняття пов`язана із наявністю юрисдикції для розгляду справ і правильним використанням судами функціональних повноважень за результатами розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вважає, що вислів «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Так, ЄСПЛ зазначає, що правильно мають застосовуватися і функціональні повноваження суду. Зокрема, порушення було визнане у справах проти України, коли при перегляді постанов Вищого господарського суду України Верховний Суд України, який міг або скасувати постанову Вищого господарського суду України та повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі, залишив у силі постанову апеляційного суду, перевищивши свої повноваження (Firma Veritas TOV v. Ukraine, no. 2217/07, §§ 26-30, 15 May 2012).

У такому випадку суд (об`єднана палата) не буде вважатися судом, встановленим законом.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду, оскільки не є функціональним повноваженням цього суду (об`єднаної палати) розгляд питання про відступлення від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яке належить до функціональних і виключних повноважень Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до Редакції газети «Підручники і посібники» про стягнення компенсації за порушення авторського права, упущеної вигоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року повернути на розгляд колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. О. Погрібний

Судді А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська