Номер провадження: 22-ц/813/6926/22
Справа № 522/8965/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/8965/13-ц

Номер провадження: 22-ц/813/6926/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач Одеська міська рада,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) Управління міського господарства Одеської міської ради, 3) Комунальне підприємство «Міська агенція з приватизації житла», 4) Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, 5) Реєстраційна служба Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , Управління міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міська агенція з приватизації житла», Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, Реєстраційної служби Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити певні дії, виселення, за апеляційною скаргою адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Шенцевої О.П. 03 вересня 2014 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2013 року Одеська міська рада звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації № 204215 від 16 травня 2007 року; 2) визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року; 3) зобов`язати Реєстраційну службу Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою - АДРЕСА_2 ; 4) зобов`язати Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_2 ; 5) виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Одеська міська рада обґрунтовує позовні вимоги тим, що 16 травня 2007 року управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на кв. АДРЕСА_1 .

Зазначене свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215, за заявою наймача ОСОБА_2 від 14 травня 2007 року.

Згідно з розпорядженням органу приватизації передано квартиру АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у рівних частках, що мешкають у однокімнатній квартирі, загальною площею 23, 40 кв. м..

Згідно ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та відповідно до п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Також в зазначеному пункті вказано, що до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Приватизувати квартиру вправі лише ті громадяни, які постійно мешкають в квартирі або є членами сім`ї наймача, який бажає її приватизувати.

ОСОБА_1 не являлась членом сім`ї, оскільки родинні зв`язки у неї з ОСОБА_2 відсутні та вона жодного дня не проживала з основним квартиронаймачем однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_1 .

Ці обставини можуть підтвердити свідки - ОСОБА_3 , що мешкає в квартирі АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 , що мешкає в квартирі АДРЕСА_5 .

Окрім того, в заяві ОСОБА_1 для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року зазначено, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить - 28,02 кв. м., що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена ст. 47 ЖК України у розмірі - 13,65 кв. м. на одну особу. Однак, з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа квартири складає - 23,4 кв. м.. Цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , де зазначено, що загальна площа квартири складає - 23,02 кв. м.. Ці обставини вказують на неправомірність прийняття заяви та проведення відповідної реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 ..

Також, у заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі у приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 всі підписи проставленні ОСОБА_1 .. Таке право було надано ОСОБА_1 згідно з висновком опікунської ради від 10.04.2007 року виконавчого комітету Березівської міської ради. Відповідно до висновку ОСОБА_1 , 1950 року народження, була призначена опікуном над ОСОБА_2 , 1926 року народження. Згодом було виявлено порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме - п. 1 ст. 60, ст. 61 та п. 1 ст. 63 ЦК України. Також даний висновок не підтверджений рішенням виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області. У зв`язку з вказаним, висновком опікунської ради виконавчого комітету Одеської міської ради № 01-12-733 від 21 серпня 2009 року скасовано висновок опікунської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».

Таким чином, внаслідок незаконної приватизації кв. АДРЕСА_3 , спричинена шкода інтересам територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, оскільки спірний об`єкт знаходився в комунальній власності(а. с. 1 - 3).

2.2 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року задоволено вищевказані позовні вимоги Одеської міської ради.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації № 204215 від 16 травня 2007 року.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на кв. АДРЕСА_1 від 16 травня 2007 року.

Зобов`язано Реєстраційну службу Одеського міського управління Головного управління юстиції в Одеській області скасувати реєстрацію права власності об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою - АДРЕСА_2 .

Зобов`язано Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не являлась членом сім`ї ОСОБА_5 , оскільки родинні зв`язки у неї з останньою відсутні. ОСОБА_1 жодного дня не проживала з основним квартиронаймачем однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 .

Окрім того, у заяві ОСОБА_1 для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року зазначено, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить - 28,02 кв. м., що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена ст. 47 ЖК України у розмірі - 13,65 кв. м. на одну особу. Однак, з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа квартири складає - 23,4 кв. м.. Цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 , де зазначено, що загальна площа квартири складає - 23,02 кв. м.. Ці обставини вказують на неправомірність прийняття заяви та проведення відповідної реєстрації ОСОБА_1 ..

Також, у заяві від 14 травня 2007 року щодо оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_1 , всі підписи проставленні ОСОБА_1 .. Таке право було надано ОСОБА_1 згідно з висновком опікунської ради від 10.04.2007 року виконавчого комітету Березівської міської ради. Відповідно до висновку ОСОБА_1 , 1950 року народження, була призначена опікуном над ОСОБА_6 , 1926 року народження. Згодом було виявлено порушення норм цивільного законодавства, які регулюють порядок призначення піклування, а саме - п. 1 ст. 60, ст. 61 та п. 1 ст. 63 ЦК України. Також даний висновок не підтверджений рішенням виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області.

У зв`язку з чим, висновком опікунської ради виконавчого комітету Одеської міської ради № 01-12-733 від 21 серпня 2009 року скасовано висновок опікунської ради від 10 квітня 2007 року «Про визначення піклування над ОСОБА_2 , як такий, що винесений з порушенням норм чинного законодавства України».

Таким чином, внаслідок незаконної приватизації кв. АДРЕСА_1 , спричинена шкода інтересам територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, оскільки спірний об`єкт знаходився в комунальній власності (а. с. 51 - 53).

18 листопада 2021 року від представника відповідачки надійшла заява про перегляд заочного рішення суду від 03 вересня 2014 року (а. с. 71 - 72).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2022 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2022 року залишено без задоволення вищевказану заяву представника відповідачки про перегляд заочного рішення (а. с. 95 - 97).

2.3 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Адвокат Царева Н.А., діюча від імені ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі просить заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 рокускасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вищевказаної позовної заяви.

2.4 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заочне рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що: 1) апелянт не була сповіщена про розгляд справи судом першої інстанції; 2) понад 14 років з моменту смерті ОСОБА_2 апелянт ОСОБА_1 проживає, володіє і користується спірною квартирою, сплачує комунальні послуги, підтримує спірне майно в належному стані; 3) ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно на законних підставах (а. с. 104 - 107).

2.5 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу Одеська міська рада заперечує проти апеляційної скарги. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що: 1) апеляційна скарга не містить доводів на спростування аргументів позивача про те, що у заяві ОСОБА_1 для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року зазначено, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить - 28,02 кв. м., що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена ст. 47 ЖК України у розмірі - 13,65 кв. м. на одну особу. Однак, з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа квартири складає - 23,4 кв. м.. Цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_2 , де зазначено, що загальна площа квартири складає - 23,02 кв. м.. Ці обставини вказують на неправомірність прийняття заяви та проведення відповідної реєстрації ОСОБА_1 ; 2) апеляційна скарга не містить будь-яких доводів та доказів про період (постійність) її проживання з основним квартиронаймачем ОСОБА_2 .. Більш того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання за адресою - АДРЕСА_2 лише - 30.03.2007 року, тобто за півтора місяці до приватизації відповідної квартири, що ставить під обґрунтований сумнів факт саме постійного проживання ОСОБА_1 за відповідною адресою; 3) щодо доводів апелянта про не застосування судом першої інстанції строків позовної давності, то позивач вказує на відсутність відповідного звернення позивача із заявою про застосування строку позовної давності; 4) матеріали справи містять відомості про належне сповіщення ОСОБА_1 про розгляд відповідної справи та винесення заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2014 року у справі № 522/8965/13-ц.Так, матеріали справи містять конверт та повідомлення про вручення поштової кореспонденції, адресованої ОСОБА_1 за адресою - АДРЕСА_2 , які повернулися до суду за закінченням терміну зберігання.

2.6 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.04.2022 року апеляційну скаргу адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року залишено без руху (а. с. 110 110 зворотна сторона).

19.05.2022 року апелянтом було надано до суду апеляційної інстанції заяву, якою усунуто недоліки апеляційної скарги (а. с. 116 117).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.05.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року (а. с. 118 118 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.05.2022 року справу призначено до розгляду (а. с. 119).

26.05.2022 року від адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідача.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиція сторін у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 ,підглядає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі

16 травня 2007 року управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на кв. АДРЕСА_1 .

Зазначене свідоцтво про право власності на житло видане на підставі розпорядження органу приватизації від 16 травня 2007 року № 204215, за заявою наймача ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 14 травня 2007 року.

Згідно з розпорядженням органу приватизації передано квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , в рівних частках, що мешкають у однокімнатній квартирі, загальною площею - 23, 40 кв. м..

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки ОСОБА_1 , зазначивши, що вона належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, а тому дійшов передчасного висновку про необхідність задоволення в повному обсязі позову Одеської міської ради.

3.4 Мотиви прийняття/відхиленняаргументів, викладених в апеляційній скарзі, прийняття/відхиленняаргументів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду» (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц)».

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

З матеріалів справи вбачається, що судові повістки про судове засідання були направлені судом першої інстанції учасникам справи, зокрема ОСОБА_1 . Між тим, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, направленого ОСОБА_1 про судове засідання, на якому ухвалено заочне рішення, повернулось до суду з відміткою пошти - «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про сповіщення останньої про дату та час розгляду справи

Інших відомостей щодо сповіщення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи матеріали справи також не містять.

Таким чином, вказані порушення є підставою для обов`язкового скасування судового рішення і ухвалення нового судового рішення (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування оскаржуваного судового рішення з підстав неналежного сповіщення апелянта про дату, час та місце розгляду справи є доведеними.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами третьою, п`ятою статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є визнання приватизації недійсною.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

За змістом статті 65 ЖК УРСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї.

Так, на спростування доводів позову про те, що ОСОБА_1 не являлась членом сім`ї наймача, оскільки родинні зв`язки у неї з ОСОБА_2 відсутні та вона жодного дня не проживала з основним квартиронаймачем однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 , апелянт зазначає, що понад 14 років з моменту смерті ОСОБА_2 апелянт ОСОБА_1 проживає, володіє і користується спірною квартирою, сплачує комунальні послуги, підтримує спірне майно в належному стані.

Між тим, такі доводи апеляційної скарги є неспроможними, оскільки не доводять факт проживання апелянта з ОСОБА_2 саме на момент набуття права власності ОСОБА_1 на Ѕ частину спірного майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання за адресою - АДРЕСА_2 тільки - 30.03.2007 року, тобто за півтора місяці до приватизації відповідної квартири, що не можна вважати достатнім доказом щодо наявності факту саме постійного проживання ОСОБА_1 за відповідною адресою.

Крім того, апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції про неправомірність прийняття заяви та проведення відповідної реєстрації за місцем проживання ОСОБА_1 , з огляду на те, що в заяві ОСОБА_1 для реєстрації за місцем проживання від 23 березня 2007 року зазначено, що житлова площа квартири АДРЕСА_1 становить - 28,02 кв. м., що дозволяє зареєструвати заявника згідно з нормою житлової площі, яка встановлена ст. 47 ЖК України у розмірі - 13,65 кв. м. на одну особу. Однак, з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що загальна площа квартири складає - 23,4 кв. м.. Цей факт також підтверджується копією особистого рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_5 , де зазначено, що загальна площа квартири складає - 23,02 кв. м..

Колегія суддів також приймає до уваги, що матеріали справи не містять рішення органу місцевого самоврядування щодо призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , як того вимагає діюче законодавство України. Висновок опікунської ради таким не являється.

Щодо проживання апелянта із ОСОБА_2 колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що в апеляційній скарзі апелянт зазначає: «…Більше 14 років, а саме з моменту смерті ОСОБА_2 з 11.06.2007 р. по цей час ОСОБА_1 безперервно відкрито проживала володіла та користувалася і проживає та користується по цей час Ѕ частини квартири…» (Т. 2, а. с. 105 зворотна сторона, абзац другий зверху), що також спростовує доводи про постійне проживання апелянта з ОСОБА_2 на момент приватизації спірної квартири.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позову про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло та виселення.

Щодо вимог позову про зобов`язання Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , апеляційний суд зазначає про наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Отже, вимоги позову про зобов`язання Приморський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , є такими, які не підлягають задоволенню, оскільки суд є правозастосовчим органом та не може підміняти інший державний орган, приймати замість нього рішення.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є доведеними частково, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пункту 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, висновки суду щодо можливості розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Царевої Наталії Анатоліївни, діючої від імені ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2014 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов Одеської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, зобов`язання вчинити певні дії, виселення задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації № 204215 від 16 травня 2007 року.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_1 кв. 10, буд. 78 по вул. Новосельського від 16 травня 2007 року.

Виселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) з квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе