Справа № 243/5532/20 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В.
Провадження № 22-ц/811/4227/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, процентів за користування ними та індексу інфляції,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути безпідставно набуті грошові кошти, проценти за користування ними та індексу інфляції, а також моральну шкоду.

В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що він на підставі цивільно-правового договору від 05.11.2012 з ОСОБА_5 перерахував ОСОБА_1 через відділення Горлівської філії Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти, а саме: 07.11.2012 35 000,00 грн (надалі - Перші грошові кошти); 09.11.2012 5 500,00грн (надалі - Другі грошові кошти); 22.03.2013 -10 050,00грн + 40 298,50грн (надалі - Треті грошові кошти). У подальшому ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_4 (третя особа), звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів за договором та моральної шкоди. Постановою Донецького апеляційного суду від 25 березня 2020 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі. В судовому рішенні факт наявності цивільно-правових відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спростовано. Проте, цим же судовим рішенням чітко встановлено, що ОСОБА_1 безпідставно набув отримані Перші, Другі та Треті грошові кошти і ці обставини підтверджуються банківськими транзакціями, його свідченнями та свідченнями відповідача ОСОБА_6 . Після отримання коштів від нього ОСОБА_1 зник, за місцем реєстрації не проживав, номер телефону змінив. Зазначає, що ОСОБА_1 мав від нього нотаріальну довіреність від 18.12.2012 на право представляти його інтереси в правоохоронних органах і це було тільки наміром на дії. На підставі цієї довіреності будь-яких дій відповідачем не здійснювалося. За цією довіреністю ніяких робіт, послуг, завдань, будь-чого іншого відповідач для нього не виконував. Подарунку на його користь він не робив. Будь-яких договорів, актів приймання-передачі про виконані роботи, послуги тощо, за щоб він міг отримати від нього Перші, Другі та Треті грошові кошти - між ним (позивачем) та відповідачем не було. Відтак вважає, що надана ним довіреність, на яку посилається відповідач, не має жодного відношення до отримання ним безпідставно набутих від нього Перших, Других та Третіх грошових коштів. Тому вважає, що це є безпідставно набутим майном відповідачем. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 набув та зберігає у себе грошові кошти без достатніх правових підстав ОСОБА_3 просить суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у сумі 90 848,50 грн, 3% річних за користування безпідставно набутими коштами у сумі 21 654,80 грн та втрати інфляції у сумі 176 084, 99 грн. Також зазначає, що йому спричинена і моральна шкода, оскільки його ввели в оману.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, процентів за користування ними та індексу інфляції відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що кошти у сумі 35 000 грн та 5500 грн (квитанції № 3 від 09.11.2012 та № 4 від 07.12.2012) набуті відповідачем не безпідставно. Також суд необґрунтовано взяв до уваги позицію відповідача про те, що позивач ОСОБА_3 22.03.2013 перерахував відповідачу ОСОБА_1 кошти у сумі 10 050,25 грн і 40 298,50 як плату за надання ним певних юридичних послуг шляхом представництва його інтересів на підставі довіреності та як оплату витрат, понесених при виконанні цієї довіреності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 30.08.2022 ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи скарги. ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення з мотивів, викладених у відзиві на скаргу.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 листопада 2022 року було задоволено клопотання ОСОБА_3 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за його участю. Однак з технічних причин відео конференція не відбулась. Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як убачається з матеріалів справи, 05.11.2012 між ОСОБА_3 (Сторона-1) та ОСОБА_5 (Сторона-2) був укладений цивільно-правовий договір про надання послуг щодо перерахунку грошових коштів з рахунків Сторони-1 по реквізитах, вказаних Стороною-2, не більше 100 000,00 тисяч гривень зі свого рахунку. Відповідно до п.2 вказаного договору Сторона-2 зобов`язується відрахувати 2% річних від непогашеної суми грошових коштів. Строк дії договору 12 років (т.1 а.с. 10).

Судом установлено, що ОСОБА_5 помер, а його правонаступником являється ОСОБА_4 (третя особа).

Відповідно до копій квитанції № 4 філії «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07.11.2012 та квитанції № 3 філії «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» від 09.11.2012, а також виписок про надходженнях по картці/рахунку НОМЕР_1 за період 07.11.2012 - 07.11.2012 та за період з 09.11.2012 по 09.11.2012 (т.1, а.с. 233,234) на зазначений рахунок, який відкритий на ім`я ОСОБА_1 , здійснювалось надходження коштів у розмірі 34653,47 грн та 5 445,54 грн. Платником зазначено ОСОБА_1 .

Відповідно до копії заяви на переказ готівки № D0322G45TS через філію «Донецьке РУ» ПАТ КБ «ПриватБанк» та копії квитанції №1 від 22.03.2013 ОСОБА_3 перерахував отримувачу: ОСОБА_1 кошти у розмірі 40 298,50 грн та 10 000,00 грн (т.1, а.с. 11).

Із довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Горлівського міського нотаріального округу Донецької області 18 грудня 2012 року та зареєстрованої в реєстрі №4824 вбачається, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 на представництво його інтересів у відносинах із третіми особами, ведення його справи у суді будь-якої ланки на території України, а також бути його представником у всіх організаціях, установах та підприємствах України незалежно від їх форми власності чи підпорядкування, в тому числі у виконавчій службі, в правоохоронних органах, Міністерстві внутрішніх справ, органах прокуратури (т.1, а.с.223).

На підтвердження виконання повноважень згідно даної довіреності ОСОБА_1 були надані суду копії та оригінали (другі примірники із мокрими штампами вхідної кореспонденції, які були оглянуті в судовому засіданні) документів, які суд обґрунтованого взяв до уваги.

З матеріалів справи також убачається, що постановою Донецького апеляційного суду від 25.03.2020 у цивільній справі №236/3408/17 за позовом ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів за договором та моральної шкоди у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 відмовлено. У даній справі встановлено, що на рахунок ОСОБА_1 надходили кошти у листопаді 2012 року та березні 2013 року, при цьому останні надходження були здійснені від імені ОСОБА_3 .

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_3 послався на цивільно-правовий договір від 05.11.2012 з ОСОБА_5 , на підставі якого він перерахував ОСОБА_1 грошові кошти 07.11.2012, 09.11.2012, 22.03.2013. Вирішуючи спір, суд прийшов до правильного висновку, що матеріали даної справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували позицію позивача ОСОБА_3 , що на підставі цивільно-правового договору, укладеного між ОСОБА_3 (сторона-1) та ОСОБА_5 (сторона-2) 05.11.2012 про надання послуг щодо перерахунку грошових коштів, він перерахував ОСОБА_1 через відділення Горлівської філії Донецького регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти, а саме: 07.11.2012 у сумі 35 000, 00 грн, 09.11.2012 у сумі 5 500, 00грн, 22.03.2013 у сумі 10 050,25 грн та 40 298,50 грн. Зокрема, позивачем не доведено того, що ОСОБА_5 , на виконання вказаного договору, були надані ОСОБА_3 банківські реквізити ОСОБА_1 , на які ОСОБА_3 були перераховані вищеперелічені кошти.

Суд також вірно не взяв до уваги позицію відповідача про те, що у листопаді 2012 року він перебував у справах, що не стосувались справ ОСОБА_3 у м. Горлівка Донецької області і в цей час (07 листопада 2012 року та 09 листопада 2012 року) особисто він, а не ОСОБА_3 , вніс на свій рахунок кошти у сумі 35 000,00 грн та в сумі 5 500,00 грн відповідно, оскільки ці факти спростовуються показами свідка ОСОБА_7 та оригіналами квитанцій, які зберігаються у позивача; та прийшов до висновку, що позивачем доведено, що грошові кошти в сумі 35 000,00 грн, 5 500,00 грн, 10 050,00 грн та 40 298,50 грн були особисто перераховані ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_1 .

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а частиною першою статті 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення і відмова від цього права є нікчемною.

Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно з ч.1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 1002 ЦК України якщо в договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

Згідно зі ст.1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч.1 ст.1004 ЦК України).

Згідно ст. 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. Довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель зобов`язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов`язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 довіреністю від 18.12.2012 уповноважив ОСОБА_1 на представництво його інтересів у відносинах із третіми особами, ведення його справи у суді будь-якої ланки на території України, бути його представником у всіх організаціях, установах та підприємствах України, незалежно від їх форми власності чи підпорядкування, в тому числі у виконавчій службі, в правоохоронних органах, Міністерстві внутрішніх справ, органах прокуратури. Строк дії довіреності до 18.12.2015. Дана довіреність ні скасована, ні відкликана не була. Факт виконання даної довіреності відповідач підтвердив, зокрема, наявністю у нього других примірників із мокрими штампами вхідної кореспонденції заяв/скарг/клопотань, які він подавав від імені ОСОБА_3 . Тому суд прийшов до правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_3 22.03.2013 перерахував відповідачу ОСОБА_1 кошти в сумі 10 050,25 грн та 40 298,50 грн як оплату за надання ним певних юридичних послуг шляхом представництва його інтересів на підставі довіреності та як оплату витрат, які він ( ОСОБА_1 ) поніс при виконанні вищевказаної довіреності, тобто ОСОБА_1 отримав вказані кошти не безпідставно.

Доказів недобросовісності набувача судом не встановлено, а сам по собі факт перерахування таких коштів не вказує на те, що у правовідносинах, які виникли між сторонами, відповідач діяв недобросовісно.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

При вирішенні спорів у практиці Верховного Суду застосовується доктрина «заборони суперечливої поведінки» у поєднанні із принципом добросовісності п.6 ст.3 ЦК України.

У Постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такий висновок викладено у Постанові Верховного Суду від 4 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження №61-434св20).

Встановивши, що позивач перераховував 07.11.2012 та 09.11.2012 грошові кошти на рахунок відповідача добровільно, без зазначення призначення платежу відповідно до цивільно-правового договору тощо, достовірно знаючи, що в нього, як він стверджує, відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для здійснення такого перерахування грошових коштів, проте робив це вільно і без помилки, тобто погодився на настання для себе негативних наслідків, суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача цих коштів.

При цьому, позивач тривалий час (майже 8 років) не вимагав від відповідача повернення даних коштів, тобто не вважав їх безпідставно перерахованими. Такі дії позивача суд розцінив як суперечливі. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.11.2022

Головуючий

Судді