Справа № 464/5357/21 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/2974/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Івасюти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися до суду з заявою про забезпечення позову до пред`явлення ними позову до ОСОБА_7 та ОСОБА_2 шляхом накладення арешту на об`єкти нерухомого майна та корпоративні права зареєстровані на ім`я ОСОБА_7 таоб`єкти нерухомого майна, зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 .

Заявники в обґрунтування заявлених вимог покликалися на те, що 25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ТзОВ «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_1 (в подальшому «будівля магазину»), на підставі якого Львівським ОДКБТІ та ЕО зареєстровано за кожним з заявників право власності на 1/3 будівлі даного магазину, про що видано відповідні витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

18.05.2005 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року, оформленого в простій письмовій формі, визнання за ним права власності на будівлю магазину та визнання недійсним вищезгаданого договору купівлі-продажу цього приміщення від 25.04.2005 року. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року (залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 12.05.2008 року) рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову; визнано дійсним вищезгаданий договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04 листопада 1999 року; визнано за ОСОБА_7 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину); визнано недійсним вищезгаданий договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року.

Рішенням Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_7 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ТзОВ «Ярмарх» договору купівлі-продажу будівлі магазину, а також ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 про визнання договору від 04.11.1999 року дійсним відмовлено. В решті рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін.

На підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року ОСОБА_7 21.08.2008 року зареєстрував за собою право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (будівлю магазину) і з цього часу та дотепер ОСОБА_7 та ОСОБА_2 користуються цим нерухомим майном.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 14 травня 2018 року, який набрав законної сили, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 статті 358 КК України. При цьому судом встановлено, що засуджений ОСОБА_7 24 лютого 2004 року подав до Франківського районного суду м. Львова позовну заяву про стягнення боргу в розмірі 185 900 грн, а 15 червня того ж року, з метою підтвердження своїх позовних вимог подав в судовому засіданні завідомо підроблений договір від 04 листопада 1999 року купівлі-продажу приміщення магазину. З урахуванням встановленого вироком суду факту підробки ОСОБА_7 договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року, Верховний Суд переглянув за нововиявленими обставинами згадане вище рішення Верховного Суду України від 22.02.2012 року та постановою від 14 липня 2021 року скасував рішення Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року, рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 12 травня 2008 року, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 14 серпня 2007 року залишив в силі.

Враховуючи вищенаведене, заявники вважають встановленим факт вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, внаслідок чого він та його дружина ОСОБА_2 незаконно заволоділи належним заявникам майном - будівлею магазину і з вересня 2008 року та дотепер незаконно користуються цим майном, внаслідок чого заявникам заподіяно збитки у вигляді упущеної вигоди кожному в розмірі не менше 7 271 578 грн., а загальний розмір збитків становить 21 814 734 грн. (7 271 578 грн. х 3).

Вважають, що згадані особи, розуміючи можливі правові наслідки скасування рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 року, можуть відчужити усе належне їм на праві власності майно, що значно утруднить, а, зважаючи на суму збитків, найімовірніше, взагалі зробить неможливим виконання рішення суду про стягнення заподіяних заявникам збитків внаслідок протиправного використання їхнього майна протягом 13-ти років, а тому просять заяву задоволити (а.с. 2-5).

Оскаржуваною ухвалою заяву задоволено.

Накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 :

- земельну ділянку площею 0.0194 га, кадастровий номер :04:000:0375 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 233);

- земельну ділянку площею 0.0606 га, кадастровий номер :04:000:0376 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 233);

- садовий будинок, що складається з 1-ї кімнати, кухні, холу, гардеробної, ванни, коридору та 2-х приміщень підвалу, розміщений за адресою АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 38759462;

- нежитлове приміщення підвалу під індексом ІІ, площею 19.2 кв.м., розміщене за адресою АДРЕСА_3 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

Накладено арешт на частку в статутному капіталі приватного підприємства - Фірма «Скорті», ідентифікаційний код юридичної особи 19340170, місцезнаходження АДРЕСА_4 , у розмірі 100%, що належить ОСОБА_7 .

Накладено арешт на частку в статутному капіталі приватного підприємства «Бізнес», ідентифікаційний код юридичної особи 20819073, місцезнаходження АДРЕСА_5 , у розмірі 100 %, що належить ОСОБА_7 .

Накладено арешт на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Анаско Інк», ідентифікаційний код юридичної особи 43248217, місцезнаходження 79066, м. Львів, вул. Полуботка, 21, кв. 47, у розмірі 100 %, що належить ОСОБА_7 .

Накладено арешт на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Анаско Айсел», ідентифікаційний код юридичної особи 44002604, місцезнаходження 79006, м. Львів, вул. Конопницької, 8, у розмірі 100 %, що належить ОСОБА_7 .

Накладано арешт на об`єкти нерухомого майна, що належать на праві власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 :

- квартиру загальною площею 74.0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101);

- земельну ділянку площею 0.0482 га, кадастровий номер :04:000:0745 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 236);

- квартиру загальною площею 50.7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

- квартиру загальною площею 50.4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01) (а.с. 62-66).

Згадану ухвалу оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який до участі у справі не залучений.

Апелянти просять оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм процесуального права.

Апелянт ОСОБА_2 стверджує, що ніколи не користувалася спірною будівлею магазину та не отримувала жодних доходів від такого використання, та вважає, що доводи про це у матеріалах справи відсутні.

Звертає увагу на те, що шлюб між нею та ОСОБА_7 розірвано ще 12 травня 2018 року та стверджує, що задовго до його розірвання вони разом не проживали та спільного господарства не вели.

Стверджує, що частина нерухомого майна, арештованого ухвалою суду, помилково є зазначеною, як власність ОСОБА_7 , хоча таке є її власністю або власністю їхнього сина, а саме:

- нежитлове приміщення підвалу під індексом ІІ, площею 19.2 кв.м., розміщене за адресою АДРЕСА_3 ;

- квартира загальною площею 74.0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 ;

- земельна ділянка площею 0.0482 га, кадастровий номер :04:000:0745;

- квартира загальною площею 50.7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_7 ;

- квартира загальною площею 50.4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_8 (а.с. 62-66).

Стверджує, що арештоване судом належне їй нерухоме майно «було набуто або поза шлюбом, або в спосіб, що виключає спільну власність подружжя».

Апелянт ОСОБА_1 крім цього стверджує, що є власником ряду об`єктів нерухомості, на які оскаржуваною ухвалою накладено арешт, а саме:

- земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0375;

- земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0376;

- садового будинку.

Також стверджує, що «не перебуває в жодних стосунках з заявниками», а тому вважає неправомірним накладення арешту на майно, яке належить на праві власності саме йому (а.с. 72-76, 85-89).

На клопотання сторін та їхніх представників (зокрема і апелянтів; том 2, а.с. 29) апеляційний розгляд справи неодноразово відкладався: останній раз на 07.11.2022 року. Однак, сторони та їхні представники, будучи належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи о 16-00 год. 07.11.2022 року (том 2, а.с. 38-50), в згадане судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

За змістом статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, а частиною 1 статті 156 ЦПК України встановлено, що за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

Оскаржувану ухвалу судом було винесено до пред`явлення позову.

Як стверджується матеріалами справи, в подальшому ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 подали до суду позови до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення збитків (упущеної вигоди), визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Крім цього, позивач ОСОБА_3 також звернувся до суду із заявою про зміну заходів забезпечення позову, які були накладеними ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 28 липня 2021 року і яка є предметом апеляційного оскарження у даній справі.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року вищезгадане клопотання позивача ОСОБА_3 було задоволеним і заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2021 року, змінено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року вищезгадану ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року залишено без змін (том 2, а.с. 51-56). Відтак, з 04 жовтня 2022 року заходи забезпечення позовів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визначаються ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року, яка залишається в законній силі.

Як вбачається з вищенаведеного, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 28 липня 2021 року (яка оскаржується), були зміненими ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року і є чинними в редакції саме останньої з названих ухвал.

Таким чином, ухвала Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2021 року фактично втратила свою чинність, а законність та обґрунтованість нині діючих заходів забезпечення позову стверджується вищезгаданою постановою Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає що відсутні правові підстави для скасування ухвали, що оскаржується, чи внесення змін до неї, оскільки наявність такої покладено в основу іншої ухвали (від 19 травня 2022 року), яку вже залишено без змін судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 28 липня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 листопада 2022 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.