Справа № 343/1227/21
Провадження № 22-ц/4808/1055/22
Провадження №22ц/4808/899/22
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Пнівчук О.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Лицурем І.М. 27 травня 2022 року в м. Долина, повний текст якого складено 1 червня 2022 року, та додаткове рішення Долинського районного суду, ухвалене суддею Лицурем І.М. 24 червня 2022 року в м. Долина, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , Долинська міська рада ОТГ Калуського району Івано-Франківської області, про усунення перешкод в користуванні дорогою (проїздом),

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , Долинська міська рада ОТГ Калуського району Івано-Франківської області, до про усунення перешкод в користуванні дорогою (проїздом).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0746 га, кадастровий номер: :01:002:0103, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в АДРЕСА_1 . Однак користуватись в повному обсязі цією земельною ділянкою він не має можливості, оскільки в березні 2019 року відповідач разом зі своєю дочкою ОСОБА_4 та зятем ОСОБА_5 самовільно перекрили єдиний існуючий до неї заїзд, встановивши паркан з металевих стовпчиків і сітки. Після перекриття заїзду залишилась лише вузька стежка для проходу. Тобто позивач позбавлений можливості під`їхати до своєї земельної ділянки.

У зв`язку з порушенням своїх прав він звертався із заявою до Долинської міської ради, де було створено комісію, яка склала акт від 14.05.2021 року, згідно з яким встановлено факт перекриття відповідачем єдиного під`їзду до його земельної ділянки. Крім того, перекритий проїзд (дорога) відзначений і на кадастровому плані його земельної ділянки.

На неодноразові прохання прибрати огорожу з проїжджої частини дороги загального користування, що веде до його земельної ділянки, відповідач відповідає агресією та вчиняє сварки і скандали. Тому за захистом своїх прав і законних інтересів він змушений звернутися до суду.

Просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності та знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:002:0103, шляхом демонтажу металевої огорожі з проїзної частини дороги, яка веде до вказаної земельної ділянки.

Рішенням Долинського районного суду від 27 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Долинського районного суду від 24 червня 2022 року задоволено заяву представника відповідача - адвоката Кобилинець Т.В. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10500 грн. витрат за надання її адвокатом Кобилинець Т.В. правової допомоги в справі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням та додатковим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційні скарги. Вважає дані рішення незаконними та необґрунтованими, ухваленими з порушенням норма матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не дав оцінки тому, що існує лише єдиний проїзд до його ділянки поряд із земельною ділянкою відповідача, розмір якої нею збільшено, а на дорозі яка підсипана гравієм, встановлена огорожа.

Стверджує, що вказуючи на те, що наявний під`їзний шлях відсутній в зображенні генерального плану с. Якубів, суд не взяв до уваги, що місцеві проїзди та під`їзди (згідно ДБН розробки генерального плану) не враховуються на стадії виготовлення генерального плану населеного пункту в масштабі 1:2000. Такі проїзди та під`їзди відображаються в плані території в масштабі 1:500, який в с. Якубів відсутній. З аналізу наявного генерального плану вбачається, що на ньому відображено тільки головні дороги, а проїзди та під`їзди не вказано.

Вважає, що наявність вказаного ним проїзду підтверджується матеріалами даної справи, які суд як докази оцінив критично, або визнав неналежними та недопустимими.

На його думку, враховуючи встановлені обставини справи та оцінивши усі докази в їх сукупності, можна дійти висновку, що встановлена огорожа, яка розміщена на земельній ділянці загального користування біля належної йому земельної ділянки, перекриває під`їзну дорогу та не забезпечує безперешкодний доступ до його земельної ділянки.

Стверджує, що суд першої інстанції долучені до матеріалів справи докази в повному обсязі не дослідив, підстав відхилення відповідних доказів в повному обсязі не зазначив та зробив висновки, що суперечать обставинам, що визнані сторонами та відповідним доказам, а тому зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позову.

Просить рішення суду від 27 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення зазначає, що першою заявою по суті даного спору, яка мала б бути подана відповідачем чи його представником, є відзив на позовну заяву з долученими до нього доказами та попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Однак відзив стороною відповідача поданий не був, а подані тільки так звані письмові докази.

Також вважає, що виокремлення адвокатом такої категорії як «Зустріч, усні консультації, ознайомлення з матеріалами справи, вивчення правової позиції, аналіз доказів матеріалів справи» як самостійного виду адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з участі в судовому засіданні у суді і складання відзиву на позов. Тому визначення оплати в заявленій сумі є неспівмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги та має бути виключено із загальної вартості наданих відповідачу послуг правничої допомоги. Такі дії не є заявами по суті справи, і вчинення (виконання) їх не вимагається згідно з процесуальним законом; відповідні витрати можуть бути відшкодовані лише якщо ця робота вплинула на розгляд справи.

Зазначає, що у рішенні суд вказав, що приймає до уваги пояснення адвоката Кобилинець Т.В. про те, що в п. 2 акту наданих послуг від 01.05.2022 року вона помилково вказала про підготовку позову до суду замість підготовки матеріалів щодо поданого позову, оскільки це пояснення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами: поданими заявами, клопотаннями, запитами, витребуваними з архівних установ документами. Однак суд першої інстанції не звернув увагу на дату подання та надання тих доказів, а саме 17.12.2019 рік, тобто ці докази збиралися для розгляду іншої справи, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 05.07.2021 року, тобто після того як ці докази були зібрані, та до укладення договору про надання відповідачу правової допомоги у цій справі 20.09.2021 року.

Посилається на висновки Верховного Суду, зокрема, у постановах у справах №905/1795/18 та №922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Просить додаткове рішення суду від 24 червня 2022 року скасувати, в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу на рішення Долинського районного суду від 27 травня 2022 року, вякому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначає, що апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що генеральний план села Якубів в масштабі 1:500 відсутній, але при цьому не надає жодного доказу, щоб підтвердити чи спростувати цей факт. Крім того, вказує, що рішення суду першої інстанції ґрунтувалось не тільки на інформації, яка відображена на зазначеному вище генеральному плані села, а на сукупності інших доказів, які досліджувались в судовому засіданні. Стверджує, що апелянтом не надано жодної технічної документації із землеустрою із описом меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) або топографічно-геозедичні вишукування, якими було б підтверджено існування захоплення нею певної площі земельної ділянки загального користування. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з наданих апелянтом доказів не можна встановити факт самовільного захоплення нею земельної ділянки, чинення нею будь-яких перешкод у користуванні дорогою (проїздом), з приводу якої виник спір.

Відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник адвокат Ільницький Я.І., третя особа ОСОБА_3 вимоги апеляційних скарг підтримали.

Представник відповідача адвокат Кобилинець Т.В. щодо задоволення апеляційних скарг заперечила, просила рішення суду залишити без змін.

Представник Долинської міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу без їх участі, вимоги апеляційних скарг задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 27 травня 2022 року не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення Долинського районного суду від 24 червня 2022 року підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Долинської міської ради Івано-Франківської області №694-16/2020 від 28.05.2020 року надано дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0746 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 за рахунок земель Долинської міської ради ОТГ, у власність (а.с. 8).

Згідно Протоколу про погодження межі від 21.08.2020 року, складеному комісією в складі провідного спеціаліста відділу земельних ресурсів Долинської міської ради ОТГ Бойчука А.І., спеціаліста по землевпорядкуванню Солуківського старостинського округу Долинської міської ради ОТГ Григорської Г.М., уповноваженої особи ОСОБА_1 ОСОБА_6 , в присутності заявника ОСОБА_1 , представника суміжного землекористувача ОСОБА_7 , на місцевості межа між суміжними землекористувачами ОСОБА_1 та ОСОБА_8 проходить умовно по землі довжиною 41,84 м., на ділянці площею 0,0746 га. Комісією в натурі (на місцевості) ніяких змін у розмірах та конфігурації не виявлено, право на землю ОСОБА_2 не порушено. Вирішено даний протокол долучити до проекту землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки площею 0,0746 га в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ; кадастрові плани та акти встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування та передачі межових знаків вважати такими, що погоджені. Представник суміжного землекористувача ОСОБА_7 від підпису протоколу відмовилась (а.с. 9).

Рішенням Долинської міської ради Івано-Франківської області №1002-20/2020 від 08.10.2020 року погоджено ОСОБА_1 межу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 із суміжною земельною ділянкою ОСОБА_2 за фактичним використанням вказаної земельної ділянки, згідно протоколу про погодження межі від 31.08.2020 року (а.с. 10).

Рішенням Долинської міської ради Івано-Франківської області №353-9/2021 від 22.04.2021 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,0746 га (кадастровий номер :01:002:0103) для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 (а.с. 11).

26.05.2021 року за позивачем зареєстроване право власності на вищевказану земельну ділянку, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №259131139 від 31.05.2021 року (а.с. 12).

Згідно Акту від 14.05.2021 року комісії Долинської міської ради ТГ в складі начальника відділу земельних ресурсів Янішевського А.В., провідного спеціаліста відділу земельних ресурсів ОСОБА_9 , спеціаліста землевпорядника 1 категорії ОСОБА_10 при обстеженні в натурі (на місцевості) спірної дороги та земельних ділянок, які прилягають до неї, що знаходяться в с. Якубів Долинського району Івано-Франківської області, встановлено, що під прямим кутом до вул. Шевченка Генеральним планом села Якубів передбачений проїзд біля земельної ділянки ОСОБА_11 , яка зі слів ОСОБА_3 померла більше 15 років тому. Вона була тіткою ОСОБА_2 . Факт прийняття спадщини ОСОБА_2 спадкового майна ОСОБА_11 не встановлено. Відповідно до повідомлення спеціаліста по землевпорядкуванню Солуківської сільської ради ОСОБА_10 дані про приватизацію земельних ділянок по АДРЕСА_3 , які надавались ОСОБА_11 рішенням сесії Солуківської сільської ради у 1993 році (для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,12 га та для ведення особистого підсобного господарства 0,49 га) немає. Солуківською сільською радою вищевказані земельні ділянки не передавались ОСОБА_2 ні в приватну власність, ні в користування. Відповідно до даних, які містяться в матеріалах Солуківської сільської ради, ширина (вздовж вул. Шевченка) земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка передавалась рішенням сесії Солуківської сільської ради у 1993 році ОСОБА_11 , і знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , має становити 20 метрів, по старій огорожі до березня 2019 року становила 25 метрів, на даний час разом із пригородженим проїздом 31 м., що є свідченням самовільного захоплення частини земельної ділянки комунальної власності ОСОБА_2 , в тому числі і проїзду, загальною шириною 11 м. Підтверджує даний факт встановлена ОСОБА_2 огорожа з металевої сітки. На відстані 12 м від вул. Шевченка до проїзду на місцевості наявна ґрунтова дорога шириною 4 м, яка підсипана вздовж гравієм. Дорога починається від вул. Шевченка і тягнеться до будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_12 . Довжина дороги близько 450 м. Дана дорога перекрита металевою огорожею (забитими в землю металевими стовпчиками і сіткою). Зі слів ОСОБА_1 огорожу встановила ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вищевказана дорога існує ще з 1950-их років, і вони постійно нею користувалися аж до її перекриття ОСОБА_2 . Також з їх слів ОСОБА_2 на 80 см пересунута труба (місток) через стічну канаву в сторону неуспадкованого домоволодіння ОСОБА_11 . Спірна дорога є єдиною під`їзною дорогою до земельних ділянок: для ведення особистого селянського господарства, яка є в користуванні ОСОБА_3 ; для ведення особистого селянського господарства, яка належить ОСОБА_1 . Як вбачається із кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_1 , кадастровий номер :01:002:0103, на ньому відображена спірна дорога; для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 і належить ОСОБА_12 . Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду для захисту своїх порушених прав (а.с. 13-15).

Встановлено також, що відповідно до копій Рішення №4 Солуківської сільської ради від 23.02.1978 року, Заповіту від 17.02.1990 року, будівельного паспорта ОСОБА_13 , спадкоємицею за заповітом якої є ОСОБА_2 , було виділено земельну ділянку під будівництво житлового індивідуального будинку між сусідами справа ОСОБА_14 , зліва ОСОБА_15 (а.с. 46, 52, 55).

Згідно копії даних обмірів присадибних ділянок с. Якубів 1983 року ОСОБА_11 користувалася земельними ділянками: «коло магазину» шириною 10 м; город 20 м; «коло базової» - 5 м; «вище пристая» - 5 м (а.с. 44-45).

17.08.2006 року ОСОБА_2 зверталася до сільського голови із заявою про передачу їй у приватну власність земельних ділянок загальною площею 0,63 га, якими вона користуються після смерті її тітки ОСОБА_11 (а.с. 48-49).

Відповідно до копій довідок виконкому Солуківської сільської ради №368 від 19.03.2012 року та від 04.04.2012 року головою господарства по АДРЕСА_3 являється ОСОБА_2 (а.с. 50-51, 98-99).

Згідно копії відповіді виконавчого комітету Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області №02-29/48 від 14.06.2019 року, наданої на адвокатський запит, схеми виносу в натурі меж земельних ділянок, розбивки будівель, проекти забудови земельних ділянок, рішення сесії про виділення земельних ділянок під будівництво житлових будинків в АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 в сільській раді відсутні; суміжними землекористувачами земельних ділянок по АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 є: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_16 (а.с. 53).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими доказами не підтверджено факт існування дороги (проїзду) зі сторони вул. Шевченка до земельної ділянки позивача, про усунення перешкод в користуванні якою заявлено позов, а тому відсутні докази порушення його прав, що є підставою для відмови в позові.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим на виконання цих робіт, значенням справи для відповідача.

Апеляційний суд погоджується із висновками про відмову в задоволенні позову та частково погоджується з висновками додаткового рішення суду з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 316, 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Як передбачено ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник (володілець, користувач) вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування, володіння і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Як зазначив Верховний Суд у правовому висновку в постанові від 27 січня 2021 року у справі №175/4348/17 (провадження №61-12868св19) підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказав на те, що неправомірними діями відповідача чиняться перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, оскільки остання спільно з іншими особами самовільно встановила паркан з металевих стовпчиків і сітки, чим перекрила єдиний існуючий заїзд до земельної ділянки позивача.

Отже ОСОБА_1 заявив позовні вимоги на захист свого права власності, яке, на його думку, реально порушується та не визнається відповідачем.

На підтвердження свого порушеного права позивач посилався на Акт від 14.05.2021 року, складений комісією Долинської міської ради ТГ при обстеженні в натурі (на місцевості) спірної дороги та земельних ділянок, які прилягають до неї, що знаходяться в с. Якубів Долинського району Івано-Франківської області, викопіювання з генплану с. Якубів.

Разом з тим, з наданого суду викопіювання з генплану с. Якубів не вбачається, що до земельної ділянки позивача існує дорога (заїзд) з боку ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_2 , зі сторони АДРЕСА_3 (а.с. 15, 47).

Не вказано таку і в кадастровому плані земельної ділянки ОСОБА_1 (а.с. 14).

Також в судовому засіданні суду першої інстанції поясненнями допитаної в якості свідка землевпорядника Солуківського старостинського округу ОСОБА_10 та матеріалами справи доведено відсутність дороги, про усунення перешкод користування якою заявлено позов.

При цьому в Акті комісії Долинської міської ради ТГ від 14.05.2021 року посилання на наявність ґрунтової дороги з вулиці Шевченка до земельної ділянки ОСОБА_1 вказані зі слів самого ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 , а також на підставі висновків про зміну ширини вздовж вул. Шевченка земельної ділянки, переданої рішенням сесії Солуківської сільської ради у 1993 році ОСОБА_11 , що не може вважатись належним доказом.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять об`єктивних та належних докази того, що ОСОБА_2 створює перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою площею 0,0746 га (кадастровий номер :01:002:0103) для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_3 .

Що стосується доводів апелянта про те, що суд не дав оцінки тому, що відсутній інший проїзд до його ділянки, окрім як поряд із земельною ділянкою відповідача, то такі не спростовують висновків суду, оскільки самі по собі не можуть свідчити про наявність спірної дороги та чинення йому відповідачем перешкод у користуванні нею.

Посилання на те, що вказаний під`їзний шлях відсутній в зображенні генерального плану с. Якубів, так як такі проїзди та під`їзди відображаються в плані території в масштабі 1:500, який в даному селі відсутній, то такі теж не можуть свідчити про неправомірність рішення суду, оскільки інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано.

З огляду на викладене, позивачем не доведено, що його право користування земельною ділянкою порушується позивачем і меже бути відновлене в обраний ним спосіб.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, апеляційний суд погоджується із рішенням місцевого суду від 27 травня 2022 року.

Доводи апеляційної правильності висновків суду не спростовують та не дають підстав зміни чи скасування даного судового рішення по справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Долинського районного суду від 27 травня 2022 року ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність додаткового рішення Долинського районного суду від 24 червня 2022 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що 27.05.2022 року до закінчення судових дебатів у справі представником відповідача адвокатом Кобилинець Т.В. було подано суду заяву про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професій правничу допомогу.

На а.с. 37 містяться ордер представника ОСОБА_2 адвоката Кобилинець Т.В. серії ІФ №009854 від 29.09.2021 року на представлення інтересів довірителя у Долинському районному суді.

Також в матеріалах справи містяться подані представником відповідача у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України (31.05.2022 року) заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, до якої долучено Договір про надання правової допомоги від 20.09.2021 року, Додаток 1 до даного Договору від 20.09.2021 року (розрахунок вартості наданих послуг), Акт наданих послуг від 01.05.2022 року на суму 10500,00 грн., квитанція до прибуткового касового ордера №12 від 01.05.2022 року на суму 10500,00 грн. (а.с. 115-116, 119-126).

В розрахунку вартості наданих послуг, Акті наданих послуг від 01.05.2022 року викладено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права та матеріалів справи, рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу з позивача на користь відповідача.

Однак при визначенні розміру таких витрат апеляційний суд враховує, що їх склад та розмір, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19), від 31.07.2020 року у справі №301/2534/16-ц (провадження №61-7446св19), додатковій постанові Верховного Суду від 19.11.2020 року в справі №734/2313/17 (провадження №61-7550св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

Як вбачається з Акту наданих послуг від 01.05.2022 року, адвокат надала таку правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції: зустріч, усні консультації, ознайомлення з матеріалами (5 год.) 3721,50 грн.; вивчення правової позиції, аналіз доказів матеріалів справи, підготовка позову до суду (3 год.) 5210,10 грн.; участь у судових засіданнях 1736,70 грн. Всього (9 год.) 10668,30 грн. Договірна до оплати 10500,00 грн. (а.с. 124).

Однак вивчення та підготовка представником відповідача вищевказаних документів на стадії апеляційного розгляду справи вочевидь не вимагала від адвоката витрат часу у вказаному обсязі, враховуючи те, що такі є практично аналогічними документам, поданим під час слухання справи в місцевому суді, а судові засідання в Івано-Франківському апеляційному суді 13.12.2021 року та 05.01.2022 року тривали значно менше 1,5 год. (близько 45 хв.).

При цьому колегія суддів також враховує, що представник позивача подавав до суду клопотання про відмову відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу по справі. Зазначив, що представником відповідача не доведено реальність та необхідність витрат в сумі 3721,50 грн. усні консультації та ознайомлення з матеріалами справи, зустріч не передбачає оплати часу адвоката. Також необґрунтованими вважає витрати в сумі 5210,10 грн., оскільки незрозуміло яку правову позицію адвокат вивчала, які докази аналізувала та який позов готувала, оскільки є представником відповідача. Вважає витрати в цілому завищеними з урахуванням складності справи.

Однак усна консультація та ознайомлення з матеріалами справи вочевидь не вимагали від адвоката витрат часу у вказаному обсязі, а подання заяв та клопотань зі сторони відповідача неспівмірні з підготовкою позову до суду. Відзив на позовну заяву суду теж не подавався.

Також суд бере до уваги категорію справи, фінансовий стан сторін.

Таким чином апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про стягнення з позивача на користь відповідача 10500,00 грн. витрат за надання правничої допомоги в суді першої інстанції, з огляду на те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, фінансового стану сторін, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд вважає за можливе зменшення їх розміру до 4000,00 грн.

З огляду на викладене додаткове рішення Долинського районного суду від 24 червня 2022 року слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 грн. 00 коп. витрат за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду від 27 травня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду від 27 травня 2022 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Долинського районного суду від 24 червня 2022 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Долинського районного суду від 24 червня 2022 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп. витрат за надання професійної правничої допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: О.В. Пнівчук

В.А. Девляшевський

Повний текст постанови складено 18 листопада 2022 року