ЄУН №337/1285/22
Провадження №2/337/1259/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 листопада 2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

при секретарі Смірнової А.О.

представника позивача та третіх осіб ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , треті особи: Запорізька міська територіальна громада в особі Запорізької міської ради (м. Запоріжжя, пр.Соборний 206), треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

19.04.2022 року позивач ОСОБА_10 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4 .

Ухвалою суду від 21.04.2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі, відповідачам встановлений строк на подання відзиву та зустрічного позову.

20.05.2022 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з уточненою позовною заявою.

Ухвалою суду від 20.05.2022 року до участі у справі залучені треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , неповнолітній ОСОБА_9 та Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району.

11.05.2022 року представник відповідачів надала відзив на позов, в якому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, бо відповідачі не мешкали у спірній квартирі з поважних причин, оскільки позивачка перешкоджала їхньому вселенню, змінила замки та не дала ключів. Між сторонами через невирішені житлові питання склалися неприязні стосунки. Оскільки іншого вони житла не мають, у 2021 році вони були змушені звертатися до суду з позовом про вселення. Рішення суду ухвалено на користь ОСОБА_5 , але а час написання відзиву воно оскаржене позивачем. Інтерес до житла відповідач ніколи не втрачав, в квартирі зберігаються його речі, комунальні послуги він сплачував, передавав гроші своїй матері ОСОБА_7 . Просить у позові відмовити.

19.05.2022 року позивачка надала відповідь на відзив, в якому заперечила проти доводів відповідачів, вважаючи їх надуманими, та такими , що вводять суд в оману.

Ухвалою суду від 24.05 2022 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що після розлучення у 2016 році відповідач ОСОБА_5 добровільно вивіз свої речі зі спірної квартири та залишив житло, з цього часу спірним житлом не користувався, комунальні послуги не сплачував, до спірної квартири не вселявся, жодних перешкод йому вчинено не було, його поведінка обумовлена власним волевиявленням. Син ОСОБА_5 в спірній квартирі лише зареєстрований, але в ній не проживав з 2014 року, жодного інтересу до спірного житла не проявляв, мешкав разом зі своєю матір`ю. Враховуючи, що відповідачі не мешкали в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, вони втратили право користування нею, а тому просить позов задовольнити.

У судових дебатах, як представник позивачки та третіх осіб, зазначив, що відповідачі залишили спірне житло добровільно, жодних перешкод у користуванні житлом їм не чинилося, напроти, як зазначили свідки, допитані за клопотанням відповідачів, ОСОБА_5 мав доступ до житла. З 2016 року по 2019 рік приходив у спірну квартиру за потреби, щоб забрати свої речі, або щось залишити на зберігання, у квартирі не залишався за власним волевиявленням. Його позиція, що він побоювався коханців позивачки є голослівною. Та такою, що викликає певне здивування. Жодних доказі на наявність поважних причин, які б унеможливили користування відвідачами спірним житлом суду не надано. ОСОБА_5 мав певний інтерес, зокрема, отримати частку грошей для вирішення своїх потреб, але це не дає підстав для зберігання за ним та його сином права на житло. У 2019 році ОСОБА_5 не погодився навіть на приватизацію спірного житла, що порушує права інших осіб, що мешкають у спірній квартирі. У 2021 році він звертається з захисту своїх прав з позовом лише до позивачки, що свідчить про те, що батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 його права не порушували, постановою Запорізького апеляційного суду рішення про вселення ОСОБА_5 скасоване, провадження по справі закрито. Син ОСОБА_5 , досягнувши 14 літнього віку, вирішив мешкати разом з матір`ю, інтересу до спірного житла не проявляв. Просить позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_11 при розгляді справи по суті, зазначав, що наявні усі підстави для задоволення позову, оскільки спірна квартира не приватизована, відповідальним квартиронаймачем є третя особа ОСОБА_6 , в квартирі зареєстровано сім осіб, відповідач ОСОБА_5 одружився у 2004 році, мешкав у родичів дружини, вів аморальний спосіб життя, у зв`язку з чим вони його вигнали. У 2014 році він повернувся мешкати у спірну квартиру, мав ключі, але мешкав нетривалий час. У 2015 році він кидався на свого батька ОСОБА_6 з ножом, його притягали до відповідальності, присудили сплатити штраф, після чого він пошкодив вхідні двері, які замінили батьки, надали йому ключі. В 2016 році він фактично утворив нову родину, забрав свої речі та залишив житло. Жодної витрати за утримання житла не поніс, має заборгованість зі сплати аліментів понад 200 тисяч грн, тому мати відповідача ОСОБА_7 надавала йому матеріальну допомогу грошима, щоб він мав можливість утримувати житло з новою співмешканкою-свідком ОСОБА_12 , яка його значно старше за віком. Його син у спірній квартирі з 2014 року не мешкав жодного дня, речей не має, до квартири вселятися наміру не мав, квартплатню не здійснює. Спірна квартира складається з чотирьох ізольованих кімнат, дві з яких займала позивачка з дітьми, (одну з яких раніше займав відповідач), в інших живуть батько та матір сторін, які розлучені. Позивачка разом з дітьми у зв`язку з агресією Росії була вимушена виїхати за кордон, після закінчення воєнних дій має намір повернутися. Після заміни вхідних дверей ключі у ОСОБА_5 були, коли він забирав у 2016 році свої речі, вхідні двері він відчиняв своїми ключами, після цього замки не змінювалися, але відповідач ніколи не звертався ні до позивачки, ні до третіх осіб з проханням надати повторно йому ключі. Виселячись у 2016 році ОСОБА_5 вивіз телевізор, два дивани, інструмент, власні речі. Претензії з боку відповідача щодо користування спірним житлом вперше виникли лише у 2021 році , коли останній звернувся до суду з позовом про вселення, рішення за яким наразі оскаржується в апеляційному порядку. До цього часу жодних претензій він не висував. Жодних домовленостей між сторонами ніколи не існувало. Його син ОСОБА_5 взагалі претензій не висував. Ані в прокуратуру, ані в поліцію позивачку та третіх осіб не викликали. ОСОБА_5 свідомо, без наявності поважних причин спірним житлом не користувався з 2016 року, а тому позов підлягає задоволенню.

Позивачка у судові засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, звернулася з заявою щодо розгляду справи у її відсутність, в якій просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 при розгляді справи по суті , заявлені позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що в спірну квартиру вселився у неповнолітньому віці, разом з батьками, займав окрему маленьку кімнату. Потім він навчався у інтернаті. Після закінчення навчання у 2002 році почав працювати. У кімнати жив, поки у 2004 році не одружився. Після народження сина, вони переїхали до тещі, його кімната залишалася пустою, коли приїжджали до батьків, вони з дружиною та дітьми користувалися цією кімнатою. У 2013 році він повернувся від тещі до батьківського житла. На той час в кімнату переїхала племінниця, йому виділили кімнату з лоджію. В квартирі залишалися його речі : диван, телевізор, шафи, полочки , власні речі. Коли у 2007 році у нього захворів син, він продав машину, речі з неї та інструмент переніс на балкон, де вони повинні зберігатися до теперішнього часу. У 2012-2013 роках між ним та дружиною склалися напружені відносини, тому його син ОСОБА_5 став мешкати з ним у спірній квартирі. У 2015 році він з дружиною розвівся, син повернувся мешкати до дружини, бо не забажав спілкуватися з дідом ОСОБА_6 , який зловживав алкоголем, вів аморальний спосіб життя. У 2016 році між ОСОБА_6 та його сестрою-позивачкою почалися часті сварки, вони не бажали, щоб він мешкав у квартирі. Сестрі було замало місця для проживання членів її родини: дітей та чоловіка. З 2016 року він виїхав у м.Оріхів, де працював, мав часті відрядження до м. Вільнянськ. У відрядженні перебував понад чотири місяці з весни до осені 2016 року, про що достеменно було відомо батькам та сестрі. Раз на тиждень, він на один день приїжджав у місто Запоріжжя, зустрічався з матір`ю, передавав їй гроші. Восени 2016 року він повернувся до спірного житла, але вхідні двері йому не відчинили, не зважаючи на те, що йому було чути, як за дверима хтось ходив. Він телефонував матері та батькові, батько не забажав з ним спілкуватися, а мати відповіла, що позивачка категорично заперечує проти його проживання у квартирі. Він був змушений мешкати у друзів, потім почав винаймати житло. Мати інколи телефонувала йому, вимагала гроші за квартплатню. Щомісяця він особисто передавав їй 1200 грн, пропорційно його частці від загальних нарахувань. 7 січня 2019 року він приїхав, щоб обсудити ситуацію, але двері йому не відчинили, а на вулиці його наздогнав чоловік позивачки з товаришем, які побили його та забрали кошти. Він викликав «швидку», звертався до поліції, але справу не завели, бо як з`ясувалося, в побитті приймав участь сам дільничний. Зі скаргами він нікуди не звертався. У 2021 році йому взагалі не було де проживати, він звертався до матері, щоб вона пустила його до житла , але та відмовила, тому вони звернулися до поліції та до суду. Син телефонував йому, казав, що з боку адвоката на його адресу йдуть погрози, тому він вирішив не судитися за вселення.

На питання представників позивача уточнив, що син навчався у ЗОШ № 69 з 3 по 5 клас, коли мешкав з ним, у кімнаті були усі необхідні для сина речі, наразі з 2015 року син мешкає разом з матір`ю, неофіційно працює з 15 років. Речі з квартири він не забирав. У його кімнаті залишилися червоний диван, диван «малютка» зеленого кольору, телевізор «Самсунг» сріблястого кольору, інструмент: домкрат, рульові та ін. Хто пошкодив вхідні двері , йому не відомо, але вважає, що їх змінили, щоб він не мав можливості мешкати у спірній квартирі. З батьком він конфліктів не мав, лише з сестрою. З матір`ю стосунки має складні, бо він мешкав у інтернаті, мати на погодилася сплачувати вартість необхідної йому операції, тому він образився, бо має проблеми з зором. Після пояснень допитаних свідків зазначив, що дійсно батько ОСОБА_5 надавав йому можливість у період з 2016 до 2019 рік потрапити у спірну квартиру, щоб він мав можливість узяти необхідне, але це було виключно у відсутність позивачки. Знаходячись у квартирі, він з батьком майже не розмовляв, ключі від житла не просив, батько його не виганяв, житло він залишав добровільно, бо боявся сестру та її співмешканців, але за захистом своїх прав нікуди не звертався

Відповідач ОСОБА_5 суду пояснив, що він є сином ОСОБА_5 та племінником позивачки. У спірній квартирі він народився, мешкав там тривалий час, потім він з батьками мешкали у бабусі з боку матері. З 2012 року він мешкав разом з батьком у кімнаті у спірній квартирі до 2014 року, потім переїхав проживати до матері у квартиру АДРЕСА_5 . Останній раз у спірну квартиру він приходив до батька у 2015 році. Спілкувався з бабусею, вона казала, що сплачує витрати за квартиру. Влітку 2021 року його мати розмовляла з тіткою ОСОБА_13 (позивачкою), їй пропонували гроші за сплачені комунальні послуги, що були нараховані на нього, але та відмовилася від їх отримання. В березні 2022 року він винаймав квартиру по АДРЕСА_6 , потім повернувся до матері.

На поставлені питання представників позивач уточнив, що він навчався у ЗОШ №69, тому мекав тиждень у батька, тиждень - з мамою. Коли були замінені вхідні двері та робився ремонт, він не пам`ятає. У квартирі мами є диван «малютка» зеленого кольору, у кімнаті батька у 2012-2014 роках був такий самий диван, телевізор чорного кольору, їх доля йому невідома. У 2012-2014 рр. вхідні двері батько відчиняв власним ключем, особисто він ключів від спірної квартири ніколи не мав. Про пошкодження вхідних дверей, йому нічого не відомо. З 2015 року він у спірну квартиру не приїжджав. У 2014 році мати наполягла, щоб він мешкав з нею, перешкоджала спілкуванню з батьком, бо той не сплачував аліменти. У 2015 році він приїхав відвідати батька один раз. Він працює з 15 років неофіційно. Від його імені у 2021 році був поданий позов про вселення. Батько також подавав позов. Після розмов з бабусею у суді, яка сказала, що його знімати з реєстрації ніхто не буде, він у присутності матері написав заяву про залишення позову без розгляду. Особисто до нього з вимогами щодо сплати комунальних послуг ніхто не звертався, наразі йому виповнилося 18 років і він має можливість сплачувати нарахування, але не знає куди. До теперішнього часу наміру мешкати у спірній квартирі він не мав, було бажання лише залишити реєстрацію. У 2014-2016 року стосунки з батьком він підтримував. Батько мешкав з ОСОБА_14 по АДРЕСА_7 . Батько йому розповідав, що у квартиру по ОСОБА_15 його не пускають, тому він змушений винаймати житло у ОСОБА_14 . Чому сталося так, що батька не пускають у житло його батьки, йому невідомо, він про це нікого не розпитував.

Представник відповідачів вважає, що заявлені позовні вимоги не найшли свого підтвердження у судовому засіданні поза розумним сумнівом, відповідачі не мешкали у квартирі з поважних причин, оскільки позивачка та треті особи перешкоджали у їхньому проживанні. Тривалий час ОСОБА_5 був у відряджені, а коли повернувся до квартирі його не пустили, він був змушений винаймати житло, потім звернувся до суду з позовом про вселення. Мати обіцяла допомогти купити йому житло, але обіцянку не виконала. До квартири потрапити не мали можливості, бо позивачка змінила двері, ключі від яких вони не мали. Претензій щодо не оплати комунальних послуг ніхто не пред`являв. Наразі позивачі та треті особи не позбавлені права вирішувати питання щодо стягнення з відповідачів сплачених за них нарахування. Іншого житла відповідачі не мають, задоволення позовних вимог буде не справедливим по відношенню до них.

Третя особа ОСОБА_6 при розгляді справи по суті заявлені позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що він є відповідальним квартиронаймачем, квартиру отримав у 1998 році на всю родину. Позивачка є інвалідом. Син ОСОБА_5 був в інтернаті, коли закінчив навчання, одружився. Тривалий час він з дружиною мешкав у родичів тещі. У 2015 році син повернувся жити у спірну квартиру, але одразу став встановлювати свої правила, був усім незадоволений. Восени 2015 року він кидався на нього з ножом, під час сварки порізав собі руку. Після цього випадку син місяць мешкав у знайомих, потім повернувся, став зловживати алкогольними напоями, погрожував йому. Потім на початку 2016 року знову пішов, через деякий час повернувся забрав диван-«малютку», інструмент, при цьому у квартиру потрапив без перешкод. Двері відкривала донька. Забравши речі, ОСОБА_5 сказав, що проживає у ОСОБА_12 , житло залишив добровільно, без жодних сварок. З цього часу ОСОБА_5 у спірній квартирі не мешкав. Його син ОСОБА_5 другий відповідач по справі, був зареєстрований у квартирі , але в ній ніколи не мешкав, лише інколи приходив у гості до батька. Вхідні двері змінювали наприкінці 2015 року, бо відповідач їх пошкодив, комплект ключів йому надали, він ще тоді мешкав з ними. Він алкоголем не зловживає, у смітті дійсно рився, бо у 2015-2016 роках працював двірником. У 2021 році донька йому розповідала, що син пред`явив до неї позов про вселення, а онук ще думає це робити чи ні. Квартплату син не здійснював. Вважає, що наразі мешкати з сином неможливо, бо не буде порядку, крім того, він втратив право користування житлом, житлом не цікавився, про його стан не дбав, квартплатню не здійснював.

Третя особа ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є матір`ю сторін. Спірну квартиру отримав колишній чоловік у 1998 році на неї та дітей. Донька вийшла заміж. Вони зареєстрували її чоловіка ОСОБА_16 , у 2000 році вони пішли на квартиру. Потім, після розлучення, зятя виписали через суд. Син ОСОБА_17 навчався в інтернаті для дітей з вадами зору. Після 9 класу закінчив СПТУ №31, в 2003 році одружився, В 2004 році народився онук ОСОБА_18 , тоді син з онуком та дружиною пішли проживати до сватів. Диван «малютку» зеленого кольору забрали до сватів. Вадима свати не бажали реєструвати своїй квартирі, за спільним проханням вони погодилися на реєстрацію ОСОБА_18 , але той жодного дня не мешкав з ними, лише приїжджав у гості. Син загуляв, його не було вдома 10 днів, після чого свати його вигнали і він прийшов до них. ОСОБА_17 займав кімнату з виходом на балкон. Син вів себе погано, часто вживав алкоголь, влаштовував сварки, кидався на батька з ножом. Сина у 2016 році оштрафували. Після цих подій він вивіз телевізор, сумку з власними речами, інструмент та пішов мешкати до ОСОБА_19 . Коли син виїжджав до ОСОБА_14 , її вдома не було, вона працювала на «Запоріжсталі» за графіком: доба на три. Дома був колишній чоловік, ніхто з сусідів не казав про те, що син виїжджав зі скандалом, все відбувалося тихо. Незабаром син з ОСОБА_12 почали спільно винаймати житло, вона була у них у гостях на АДРЕСА_7 . Син скаржився, що не має грошей для оплати за житло. Вона зустрілася з господарем и заплатила, потім вона ще передавала ОСОБА_20 1000 грн. на зупинці ЗТЗ, а потім син з ОСОБА_14 взяли у неї в борг 2000 грн, а самі дали картку, щоб погасити борг, але потім її заблокували, гроші не повернули. Син їй телефонував, просив грошей на їжу та викупити дриль, який він заклав до ломбарду. ОСОБА_21 весь час мешкав з матір`ю, до них приходив з матір`ю та братом на вихідні у гості.Вона передавала синові також 1200 грн. в присутності ОСОБА_12 , щоб той сплатив аліменти. Вхідні двері син пошкодив у 2015-2016 роках. Міліцію тоді не викликали, двері замінили, вона особисто давала нові ключі синові, де вони поділися, їй невідомо. Про відрядження сина їй нічого невідомо. Комунальні послуги син ніколи не сплачував. Жодних грошей не передавав, ніяких зустріч на автовокзалі з сином не було. Стосунки між нею, сином та онуком нормальні, особисто з приводу житла онук до неї ніколи не звертався, у 2021 році телефонувала його мати, розказала, що син та онук звернулися до суду з позовами про вселення, також телефонував адвокат. Потім онук позов забрав з невідомих причин, його мати раділа, що повернуть судовий збір. Коли між сином та батьком виник конфлікт, під час якого син накинувся з ножом, вона також бачила у сина на руці ушкодження, як вони утворилися, їй невідомо. Дійсно, минулим літом вони спілкувалися з сином стосовно вирішення житлового питання. Син казав: « Я випишусь, коли отримаю 20000 доларів США», але таких грошей вона ніколи не мала. Раніше вони інколи казали, що допоможуть йому з житлом, але конкретно жодних умов не оговорювалося. Заявлені позовні вимоги вона підтримує, просить позов задовольнити, оскільки відповідачі не мешкають в квартирі понад шестимісячний строк без поважних причин, за житло не сплачували, а сплачувати будь-які гроші, які вимагає син, вона наміру не має.

Треті особи ОСОБА_8 , неповнолітній ОСОБА_9 та представник Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, з заявами про відкладення не зверталися. В матеріалах провадження наявні заяви щодо розгляду справи у їх відсутність.

Свідок ОСОБА_22 , допитана за клопотанням представників позивача, суду пояснила, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_8 на одному поверсі з позивачкою ОСОБА_23 знає з 1999 року. Коли ОСОБА_24 одружився, весілля грали у їхній квартирі. Проживши деякий час, ОСОБА_25 з дружиною та дітьми виїхали. Потім, приблизно у 2015 році, ОСОБА_24 повернувся до батьків. Що сталося далі, їй невідомо. Вона чула, як ОСОБА_25 гепнув дверима, при цьому ніхто не сварився, потім перестав мешкати. Через час, у серпні 2016 року ОСОБА_25 вибрався. Вона бачила, як він машиною вивозив зелений диван, також були здорові сумки, з ним був якийсь хлопчик. Після цих подій ОСОБА_4 вона жодного разу не бачила. Вона спілкується з його матір`ю ОСОБА_7 , але не лізе у їхні відносини, тому не розпитувала нічого. Вона була при складанні Акту про непроживання, підписала його, усі обставини, що в ньому викладені, відповідають дійсності. У спірній квартирі вона буває раз на місяць, інколи засиджується до ночі, але жодного разу не бачила з 2016 року ані ОСОБА_26 , ані його сина. Після того, як ОСОБА_25 виселився, у спірній квартирі позивачка почала робити ремонт, до цього часу житло було у занедбаному стані. ОСОБА_6 вона бачить часто, веде він нормальний спосіб життя, працював двірником, інколи допомагав їй. Дві кімнати у спірній квартирі займає позивачка з дітьми, в інших живуть батьки. Спочатку стосунки в родині були добрими, потім ОСОБА_24 почав вживати алкоголь, у нетверезому стані влаштовував сварки, ледве не зарізав батька, виламав вхідні двері, погрожував своїй сестрі. Коли вхідні двері замінили, у ОСОБА_25 були ключі від неї, вона бачила, як він заходив. Також їй відомо, що ОСОБА_25 мешкає з співмешканкою, за житло не сплачує.

Свідок ОСОБА_27 , допитана за клопотанням представників позивача суду пояснила, що вона мешкає у квартирі АДРЕСА_9 в одному будинку з ОСОБА_13 -позивачкою по справі, з якою товаришує з 2001 року. Їй відомо, що між нею та братом склалися напружені стосунки. Одного разу, коли вона була у гостях у ОСОБА_13 , її брат прийшов додому напідпитку, вони були на кухні. Відповідач залишив негарні спогади про себе. Влітку 2016 року вона йшла з роботи, побачила на лавці біля під`їзду ОСОБА_28 . Також її увагу привернув диван зеленого кольору, сріблястий телевізор та інші речі, що знаходилися біля під`їзду. Вона поцікавилася у ОСОБА_29 : «Що тут відбувається?» Та відповіла, що це виселяється ОСОБА_30 - брат ОСОБА_13 . У 2016 році вона по декілька разів на місяць приходила у спірну квартиру до ОСОБА_13 , але жодного разу її брата не бачила. Взагалі відповідача вона бачила лише раз, коли він у стані сп`яніння заходив на кухню, де вони сиділи з ОСОБА_13 . На теперішній час ОСОБА_13 зробила ремонт у своїх кімнатах, в коридорі. На поставлені питання з боку відповідачів пояснила, що ОСОБА_24 повернувся до спірної квартири у 2015 році, свою собаку залишив дружині. Син також залишався у матері. Прожив ОСОБА_25 нетривалий час, потім виселився, забравши свої речі. Які склалися між сторонами та їх батьками відносини, вона ніколи не цікавилася.

Свідок ОСОБА_31 , допитаний за клопотанням з боку відповідачів, суду пояснив, що він знайомий зі старшим ОСОБА_5 понад вісім років. Знає ОСОБА_32 , яка була дружиною його померлого друга. Вона жила зі своєю матір`ю у квартирі на Правому березі. В цій квартирі він бачив ОСОБА_5 , потім дізнався, що у нього є батьки, сестра, які вигнали його та не бажають пускати до батьківської квартири. Про це йому розповідав сам ОСОБА_5 . Також він двічі-тричі просив, щоб він поїхав з ним до спірної квартири. Перший раз це мало місце 2-3 роки потому,весною 2019 року. Тоді він залишився на вулиці, до під`їзду заходив сам відповідач. Вийшовши з під`їзду, він сказав, що двері не відчинили. Через місяць ОСОБА_5 знову звернувся з проханням з`їздити з ним до батьків, бо мав намір потрапити до квартири. Він залишився чекати на міжсходинковій площадці. Відповідач наполегливо дзвонив у двері, але йому не відчинили. Потім ще через місяць вони з ОСОБА_5 їздили до квартири батьків, але той не потрапив. Спірна квартира знаходиться на п`ятому поверсі, на території 17 мікрорайону Хортицького району, адрес пам`ятає візуально. Також йому відомо, що ОСОБА_5 житла не має, живе у ОСОБА_14 . Зі слів ОСОБА_33 , йому відомо, що мати ОСОБА_5 обіцяла йому дати грошей на придбання житла, просила його допомоги у пошуку варіанта. Він знайшов кімнату у гуртожитку, вартістю приблизно 4-7 тисяч доларів ( точну суму наразі не пам`ятає, це було у 2019-2020 році) , але коли прийшов час укладати угоду, матір відмовилася надавати грошей ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_34 , допитана за клопотання відповідачів, суду пояснила, що вона є колишньою дружиною ОСОБА_5 та матір`ю другого відповідача ОСОБА_5 . З ОСОБА_5 вони познайомилися у 2002 році, перед весіллям робили ремонт на кухні у спірній квартирі, в якій мешкали до 2004 року, там народився і ОСОБА_18 . У 2009 році після народження другої дитини, вони вирішили мешкати у її батьків. Але чоловік та син ОСОБА_18 вирішили, що залишаться проживати у спірній квартирі. Син приїзжав до неї лише на вихідні. У 2017-2018 роках вони з ОСОБА_5 розлучилися. Вадим став мешкати з нею, інколи приїжджав до батька, у спірне житло. ОСОБА_18 їй розповідав, що чоловік не ладить зі своєю сестрою, часто свариться з нею. Влітку 2021 року вона особисто спілкувалася з позивачкою щодо спірного житла, оскільки син зареєстрований у спірній квартирі вона пропонувала їй гроші, нараховані за нього, але та відмовилася від них. Вони вирішували питання щодо подачі від імені сина позову про вселення, вона особисто спілкувалася з ОСОБА_7 . Бабуся їй сказала, що буде пускати онука у квартиру, не заперечувала проти його проживання, тому вони забрали позов. ОСОБА_7 добре відносилася до онука, не мала жодних претензій до нього, але свого слова не стримала, посилаючись на те, що батько підлягає зняттю з реєстрації виключно з сином. Коли ОСОБА_18 мешкав з батьком, той відвозив його до школи. На вихідні вони приїжджали удвох. Їй відомо, що в 2019 році сестра вигнала ОСОБА_5 , змінила вхідні двері та замки та заперечує проти його проживання у квартирі батьків. Аліменти від ОСОБА_5 вона не отримувала, син працює з 18 років, допомагає їй.

Свідок ОСОБА_35 , допитана за клопотання відповідача, суду пояснила, що родину ОСОБА_36 вона знає майже двадцять років. ОСОБА_7 тоді мешкала з племінником її чоловіка. Наразі ОСОБА_5 вона замінила матір. Їй добре відомі стосунки у їхній родині. Після розлучення, батьків діти не цікавили. ОСОБА_6 зловживав алкогольними напоями, ОСОБА_7 жила виключно своїми інтересами, часто замінуючи своїх співмешканців. ОСОБА_5 своє дитинство провів в інтернаті. Коли він одружився, то вони з дружиною спочатку мешкали в квартирі батьків, а після народження сина виїхали до житла батьків дружини. Після розлучення ОСОБА_5 повернувся у спірну квартиру. На той час його мати ОСОБА_7 в квартирі не мешкала. Донька з дітьми певний час проживала, бо тоді ОСОБА_7 скаржилася їй на її поведінку, вона кидалася зі стільцем чи ножом на брата. Безпосередньо мати відповідача просила її, щоб вона захистила від неї ОСОБА_5 , бо батько на той час сильно пиячив. Уся їхня родина неблагополучна, усі вони мали спроби самогубства. ОСОБА_5 мешкав у спірній квартирі десь до 2016 року, тоді вона та він працювали разом на будівництві. В один день у грудні 2016 року після роботи, вона перебувала вдома, пізно ввечері до неї приїхав відповідач ОСОБА_5 , поскаржився, що його не впускають у квартиру, просив у неї притулку. Вона особисто стала телефонувати його матері, та не брала слухавку. ОСОБА_5 залишився у неї переночувати. Вранці до неї приїхала ОСОБА_7 . Вона просила у неї допомоги. Скаржилася, що брат провокує сестру, вона побоюється за нього, просила, щоб він деякий час пожив у неї, обіцяла допомогу. Вона погодилася. ОСОБА_5 став мешкати у неї по АДРЕСА_7 , потім вони стали проживали по АДРЕСА_10 . Вони разом винаймали квартиру, ОСОБА_7 жодної допомоги не надала. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї померла мати, вона займалася похованням, тому наказала ОСОБА_5 їхати у свою квартиру, там заночувати, хоча б тимчасово. Він її послухався, але через дві години повернувся, був скривавлений, сказав, що у квартиру його не пустили, а потім чоловік сестри та його друг наздогнали та побили. Вона почала телефонувати позиваці, цікавилася, яке вона має право не пускати брата у батьківську квартиру. ОСОБА_13 відповіла, що брата не має. Вона почала телефонувати матері ОСОБА_7 , але та нецензурною мовою вказала їй на напрямок, куди йти. ОСОБА_5 був змушений залишитися у неї. Між ОСОБА_5 та його батьком ОСОБА_6 на той час були нормальні стосунки. Батько впускав ОСОБА_5 у спірну квартиру, щоб той мав можливість щось забрати, змінити сезонний одяг, бо у неї не було місця для зберігання його речей. Але така можливість надавалась виключно тоді, коли сестри не було дома. Замки у квартирі вже були змінені, ключів від нових замків ОСОБА_5 не надали. Три роки потому вона особисто їздила з ним за речами. Батько пустив їх, вони розмовляли. Він розповідав, що не має можливості дозволити сину проживати, бо ОСОБА_13 дуже проти цього. Крім того, ОСОБА_13 , будучи нерідною донькою ОСОБА_6 , вимагала, щоб той переоформив квартиру на неї. Батько був майже безпорадний, доходу не мав, голодував, збирав пляшки. У 2020 році вони проживали по АДРЕСА_6 , і так як він сам боявся їхати до спірної квартири, то вони поїхали разом, однак до квартири їх не пустили, батько позивача сказав, що там йому робити нічого. Крім того, вона просила свідка ОСОБА_37 , щоб той з`їздив у квартиру разом з ОСОБА_5 . У спірній квартирі залишились деякі речі позивача, інструменти. У січні 2021 року позивач переїхав до неї по АДРЕСА_11 , залишився жити у неї як квартирант. На поставлені питанні відповіла, що у березні 2017 року їй телефонувала ОСОБА_7 , просила грошей. За її проханням вона передала розмову ОСОБА_25 . ОСОБА_5 зустрівся з ОСОБА_7 передав їй 1200 грн. за комунальні послуги. Пізніш ОСОБА_5 відмовився сплачувати послуги, бо його у квартиру не пускали, лише вимагали грошей. Вона особисто розмовляла з ОСОБА_7 , цікавилася, чому ОСОБА_25 фактично лишають житла. На той час у ОСОБА_7 була двокімнатна квартира на ОСОБА_38 , вона доглядала там когось. Вона її продала восени 2019 року, обіцяла дати синові 20 тисяч доларів, щоб він купив собі будинок. Вони знайшли ріелторів, але правочин не уклався, ОСОБА_7 відмовилася надавати грошей. Ріелтори тоді сказали, що у неї проблеми з головою. У 2021 році ОСОБА_7 знову обіцяла грошей, вони навіть зробили оцінку спірного житла, обіцяли сплатити ОСОБА_25 його частку -6,5 тисяч доларів США, але знову відмовилися. Особистих відносин з ОСОБА_5 вона не має, у шлюбних відносинах не перебуває, питання їхньої родини не містять жодного інтересу для неї, але її бентежить доля ОСОБА_25 , з яким несправедливо обійшлися сестра та батьки. Вони дійною працювали разом за межами міста Запоріжжя, у Вільнянску. Це відрядження мало місце приблизно до півроку та було вже після того, як відповідача не пустили у спірну квартиру і він залишився проживати у неї. Дійсно, раніше між ним та батьком мав місце конфлікт, батько наніс йому ножом ушкодження, він звертався у лікарню, хотів наступного дня їхати на експертизу, але їй вдалося вмовити його не робити та помиритися з батьком, після цього жодних сварок між ними не виникало. Їй не відомо, щоб відповідач пошкодив вхідні двері. Ключі у ОСОБА_25 наявні і на сьогодні, але це старий комплект, від нових замків ключів він ніколи не мав. Замки були замінені у його відсутність. Він просив у батька та матері ключі, але ті відповіли, що ключі йому не потрібні, нічого йому там робити, мотивуючи тим , що він сам боїться гніву з боку позивачки. Про це він розповідав їй особисто. Одного разу він приїхав, коли вдома була донька ОСОБА_13 . ОСОБА_13 зателефонувала донці та наказала не відходити від дядька, дивитися що саме він забирає. Оксана хоча є інвалідом з дитинства, але не дає життя нікому. Погрози з її боку були на адресу усіх: і матері, і батька, та особливо, брата. Іншого житла ОСОБА_5 не має, тому змушений винаймати житло у неї.

Вислухавши пояснення учасників провадження, покази допитаних свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_4 не є приватизованою Квартира чотирьох кімнатна загальною площею 88,04 кв.м.

Відповідальним квартиронаймачем є третя особа ОСОБА_6 , який є батьком позивачки ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки про склад сім`ї № 485712 від 10.05.2022 за адресою АДРЕСА_1 , склад прописаних осіб становить: ОСОБА_6 відповідальний власник (квартиронаймач), ОСОБА_7 дружина, ОСОБА_3 донька, ОСОБА_8 онука, ОСОБА_9 онук, ОСОБА_24 син, ОСОБА_21 онук.

На час звернення з позовом до суду відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_5 у спірній квартирі не проживають, між сторонами існує спір щодо права користування останніми житловою площею у спірній квартирі.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21).

Як на підставу свого позову ОСОБА_3 посилалася на те, що її брат та його син відповідачі по справі не мешкають у спірній квартирі без поважних причин тривалий час, з 2016 року, житло залишили добровільно, вивезли своє майно, жодних перешкод щодо їхнього проживання, у тому числі і до часу звернення ОСОБА_5 до суду з позовом про вселення не було, до цього часу останні жодного інтересу не проявляли, комунальні послуги не сплачували, відмовилися приймати участь у приватизації житла, не дбали жодним чином за житло, його стан, не несли витрат на його утримання.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначили, що іншого житла не мають, в спірне житло не мали можливості потрапити з 2016 року, за захистом своїх прав звернулися до суду у 2021 році, ключів від спірного житла не мають.

Суд вважає цілком встановленим та доведеним, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_5 у спірній квартирі не мешкають з 2016 року, тобто понад встановлений законом шестимісячний строк, протягом якого за ними безумовно зберігається право користування житлом. Зазначене підтверджується як поясненнями учасників провадження, так і поясненнями свідка ОСОБА_39 , яка пояснила, що у грудні 2016 року ОСОБА_5 не пустили у квартиру, тому він після роботи прийшов до неї та залишився мешкати з нею.

Також суд вважає, доведеним відповідачем ОСОБА_5 той факт, що захищати свої права на житло він почав з липня 2021 року. Так, 29 липня 2021 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення у кімнату квартири, у якому вказав, що він є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2022 року позовні вимоги задоволені частково, усунуто перешкоди у здійсненні права користування ОСОБА_4 квартирою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом вселення до квартири, та зобов`язання ОСОБА_3 передати ключі від квартири.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 27 вересня 2022 року м. Запоріжжя рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2022 року скасовано, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_40 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення у кімнату квартири.

За текстом зазначеної постанови вбачається, що зверненню до суду з позовом передувало звернення відповідачів до позивача у позасудовому порядку: 07.07.2021 року, позивач ОСОБА_5 звертався до відповідача ОСОБА_3 з приводу перешкод, з її сторони, користування частиною квартири за адресою АДРЕСА_1 та вселення. Відповідно до листа ОСОБА_41 , (колишнє прізвище позивача) повідомлено ОСОБА_5 про те, що позивач добровільно з 2015 року прийняв рішення про виселення з квартири, та перешкод йому ніхто не чинить. Згідно з описом вкладення у цінний лист, що було направлено начальнику Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, ОСОБА_5 з метою вирішення питання щодо вселення його до спірної квартири, звертався до органів поліції із заявою щодо користування власністю та його вселення. Не отримавши відповіді на своє звернення щодо вселення у квартиру, ОСОБА_5 звернувся із відповідною заявою до керівника Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя.

Другий відповідач ОСОБА_5 також у липні 2021 року звертався до ОСОБА_3 з аналогічним позовом. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя суду від 5 серпня 2021 року позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном шляхом вселення за заявою ОСОБА_5 була залишена без розгляду до відкриття провадження по справі.

Достовірних доказів на підтвердження існування неприязнених стосунків між сторонами та третіми особами, які б унеможливили б спільне проживання їх у спірній квартирі відповідачами не надано. Судом було перевірено наявність справ у Хортицькому районному суді м.Запоріжжя щодо пояснень сторін про існування конфліктів. Так, постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. За текстом постанови (Справа 3/337/657/2014, 18.05.2014 року об 10-30 ОСОБА_5 перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 висловлювався у бік сестри ОСОБА_42 (позивачки) нецензурною лайкою та погрожував їй фізичною розправою, чим скоїв насильство у сім`ї. Постановою Хортицкього районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2015 року ОСОБА_6 (третю особу) притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173 КУпАП України. Згідно постанови ( справа 337/475/5-ц ) 11 січня 2015 року об 14-30 перебуваючи вдома за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , лаявся нецензурною лайкою на адресу доньки ОСОБА_42 (позивачки) та погрожував їй фізичною розправою. Зазначені постанови були винесені до 2015 року, саме відповідача ОСОБА_5 було визнано винуватим у домашньому насильстві по відношенні до позивачки, але що у 2014 році. Інша постанова свідчить про наявність конфлікту між позивачкою та її батьком - третьої особою по справі. Інші справи у провадженні суду не перебували. Як встановлено судом вище відповідач ОСОБА_5 не мешкає у спірній квартирі з 2016 року. Жодних доказів на підтвердження існування неприязнених відносин станом та у період 2016-2022 рр. ОСОБА_5 суду не надав.

Як вбачається з показів свідка ОСОБА_43 , допитаного за клопотанням відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_5 декілька разів приходив до спірного житла, ОСОБА_6 надавав йому доступ до квартири, хоча у відсутність позивачки. З зазначеннями показами ОСОБА_5 погодився. Це дає підстави суду прийти до висновку, що протягом 2016-2019 року останній мав можливість потрапити до спірної квартири, за згодою відповідального квартиронаймача, але житлом користувався у обсязі, який визначав самостійно- зокрема для зберігання власних речей, або їх обміну, після цього залишав житло за власним волевиявленням, без жодного примусу, не маючи бажання проживати у ньому, станом житла не цікавився, про його належне утримання не дбав, жодних витрат не ніс. Доводи ОСОБА_5 що його волевиявлення було обумовлено можливостю застосування до нього насильства з боку позивача, жодним достеменним доказом не підтверджено, а враховуючи, те що позивачка є інвалідом першої групи, яка фізично є слабкішою відносно нього, можливість відповідача звернутися за захистом до органів поліції, є нічим іншим як бажанням виправдати себе за втрачений інтерес до житла протягом 2016-2021 р.р.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_44 та ОСОБА_34 розірвано (Справа № 334/4865/18). Згідно тексту рішення шлюбні відносинами між сторонами припинені з 2014 року, з цього часу останній за згадою батьків став мешкати з матір`ю. ОСОБА_5 чотирнадцять років виповнилося 20 лютого 2018 року, на той час у відповідності до 160 СК України, останнім за власним волевиявленням було остаточно визначено місце мешкання з матір`ю ОСОБА_34 , останній у спірній квартирі не мешкав з 2014 року, право на користування житлом за ним іншими членами не зберігалося, його батько ОСОБА_5 сам не мешкав у спірному житлі без поважних причин понад шість місяців та втратив право користування спірною квартирою.

Жодних переконливих доказів щодо сплати відповідачем ОСОБА_5 комунальних послуг та перебування у відрядженні суду не надано, його пояснення в цій частині іншими учасниками провадження не визнані та спростовані наданими поясненнями, покази надані з цих підстав свідком ОСОБА_35 є сумнівними, бо суперечать поясненням самого ОСОБА_5 , зокрема у часі такого відрядження, письмових доказів на підтвердження факту відрядження та взагалі перебування ОСОБА_5 у трудових відносинах на той час, суду не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає що належними доказами, які б безсумнівно підтверджували наявність поважних причин, які б унеможливили проживання відповідачів у спірній квартирі з 2016 року суду не надано, поза розумним сумнівом не доведено ставлення відповідачів до спірного житла як до постійного місця проживання та наявність до нього певного інтересу, крім наміру отримання грошової компенсації, який не може вважатися підставою, при наявності якої за особою зберігається житло у разі її відсутності без поважних причин понад шестимісячний строк, а тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги законні обґрунтовані та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11,13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Запорізька міська територіальна громада в особі Запорізької міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст виготовлений 14 листопада 2022 року, копію рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: Л.Г. Салтан