Провадження №2/760/2153/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва

у складі головуючого - судді Аксьонової Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Тодосюк Г.В.,

представника позивача - адвоката Шнайдера С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про зняття арешту та виключення запису про арешт,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ЦМУ МЮ (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , в якому просить зняти арешт з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який накладено постановою державного виконавця Лінніченко Д.О., відділу Державної виконавчої служби Жовтневого управління юстиції у м. Києві від 06 вересня 2000 року та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна архівний запис №1392039 про арешт квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог вказала, що 06 вересня 2000 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Жовтневого управління юстиції у м. Києві Лінніченко Д.О. при примусовому виконанні виконавчого листа №1-8/2000, виданого 28 лютого 2000 року Жовтневим районним судом м. Києва про конфіскацію майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3 , винесено постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження, згідно з якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 . У вказаній постанові зазначено, що дана квартира належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №7053 від 03 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В.

Проте, згідно договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року, квартира АДРЕСА_2 належить в рівних долях ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року в справі за позовом ОСОБА_1 до податкової інспекції в Жовтневому районі м. Києва, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: ВДВС Жовтневого РУЮ в м. Києві, Спеціалізоване Державне підприємство «Укрспецюст» МЮ України про звільнення майна з-під арешту, позов задоволено. Звільнено з-під арешту 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Згідно вказаного рішення суд встановив, що квартира АДРЕСА_2 , придбана 03 вересня 1998 року на трьох осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Встановлено також, що станом на 1998 рік ОСОБА_3 не мав самостійного заробітку, квартира придбана на кошти матері на неї та двох дітей, тому 1/3 частину квартири, що належить йому на праві власності слід звільнити з-під арешту.

19 жовтня 2004 року реєстратором П`ятої київської державної нотаріальної контори внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна архівний запис №1392039 про арешт квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

21 липня 2021 року державним нотаріусом Коробановою О.В. надано позивачці інформаційну довідку №266790987 від 21 липня 2021 року, з якої вбачається, що архівний запис №1392039 про арешт квартири, наявний в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та порадила звернутись до Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ із заявою про зняття арешту.

29 липня 2021 року позивач звернулась до Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ із заявою про зняття арешту, додавши до заяви копію рішення Жовтневого місцевого суду м. Києва від 09 серпня 2001 року.

Однак, згідно відповіді Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ від 12 серпня 2021 року вбачається, що виконавче провадження, згідно якого внесено запис про арешт в автоматизованій системі відсутнє та є знищеним, а тому заява позивача задоволена не була.

Зважаючи на той факт, що позивач є власником 1/3 частини квартири, іншим співвласником є її дочка - ОСОБА_5 (на їх частини квартири арешт був накладений безпідставно), а про звільнення частки ОСОБА_3 з-під арешту є рішення суду, тому позивач звернулась до суду з метою зняття арешту з нерухомого майна, оскільки вважає, що наявні підстави для зняття арешту з усієї квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 вересня 2021 року для розгляду визначено суддю Аксьонову Н.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Щодо закриття провадження по справі заперечував.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, проте подала заяву, в якій просила задовольнити позовну заяву, а справу розглядати без її участі.

Заслухавши думку представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що провадження у справі необхідно закрити з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач є однією з співвласників майна - квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 03 вересня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В.

Як вбачається з копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06 вересня 2000 року, державним виконавцем відділу ДВС Жовтневого управління юстиції у м. Києві Лінніченко Д.О. при примусовому виконанні листа №1-8/2000, виданого 28 лютого 2000 року Жовтневим районним судом м. Києва про конфіскацію майна, яке належить ОСОБА_3 , з метою забезпечення виконання даного виконавчого листа накладено арешт на все майно - квартиру АДРЕСА_2 із забороною відчуження такого майна.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 22 серпня 2019 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 19 жовтня 2004 року зареєстровано обтяження, а саме арешт №1392039 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , підстава обтяження - постанова б/н від 06 вересня 2000 року, винесена відділом ДВС Жовтневого управління юстиції у м. Києві.

Згідно відповіді Солом`янського районного відділу ДВС від 12 серпня 2021 року, виконавче провадження, згідно якого внесено запис про арешт в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутнє. Вищезазначене виконавче провадження знищене і відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які відсутні в Автоматизованій системі виконавчого провадження та є знищеними.

Позивач, як один із співвласників квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до суду з указаним позовом про зняття арешту з нерухомого майна.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.?У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства,? а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зазначеній редакції)).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Питання про конфіскацію майна вирішується у порядку, встановленому КПК України та Кримінально-виконавчим кодексом України.

Згідно з ч.2 ст.52 КК України додатковим покаранням є, зокрема, конфіскація майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Статтею 48 КВК України передбачено, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання Державній виконавчій службі, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося. Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється Державною виконавчою службою за місцемзнаходження майна відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».

Конфіскації підлягає майно, що у власності засудженого. Спори, пов`язані з конфіскацією майна, вирішуються в порядку, встановленому законом (ч.1, ч.3 ст.49 КВК України).

Спеціальним законом, що регулював порядок вчинення виконавчих дій на час виконання вироку в частині конфіскації майна, був Закон №606-XIV.

Згідно з частиною другою статті 40-1 Закону № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених пунктами 2-6 частини першої статті 40 цього Закону, повертається до суду або іншого органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункти 2-6 частини першої статті 40 Закону № 606-XIV).

У вказаній справі ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним позовом про скасування арешту, накладеного в порядку викоання вироку суду про конфіскацію манйа, як додаткового поркарання, оскільки на даний час виконавче провдження відсутнє.

На час звернення з позовом та розгляду справи порядок судового оскарження урегульовано Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), відповідно до частини першої статті 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Тому необхідно розрізняти випадки звернення до суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (рішень, ухвал, постанов судів різних юрисдикцій) та в порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні рішень інших органів (постанов, наказів, ухвал та інших документів), які є виконавчими документами і підлягають примусовому виконанню відповідно до статті 3 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 Закону №1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи, що виконавчий лист був виданий на викоання вироку в частині конфіскації майна, а не викоання судвого рішення у цівільні й справі, позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бти розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання.

Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України.

Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на те, що у ВДВС Жовтневого управління юстиції у м. Києві на виконанні перебувало виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа від 28 лютого 2000 року №1-8/2000, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, відтак ОСОБА_1 має право зврентися до адміністративного суду із позовною заявою, кщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позиціїю Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2019 року у справі №383/493/18.

А тому наявні підстави для зкриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства

Керуючись статтями 27, 30, 31, 32, 187, 353-354 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про зняття арешту та виключення запису про арешт - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Солом`янського районного

суду міста Києва Н.М. Аксьонова