КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 355/606/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11396/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДержавної установи «Київський слідчий ізолятор» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Червонописького В.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши який зазначив, що є майором внутрішньої служби, з 15 березня 2019 року по 31 липня 2019 року проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України а саме в державній установі «Київський слідчий ізолятор».

Позивача звільнено 31 липня 2019 року, однак при звільненні не проведено повний розрахунок у день звільнення.

В період проходження служби у державній установі «Київський слідчий ізолятор з 15.03.2019 року по 31.07.2019 року позивач брав участь у несенні служби в складі наряду чергової частини (добовий наряд, де передбачено несення служби у нічний час) 7 разів, а саме 08.04.2019 - 09.04.2019 року, 22.04.2019 - 23.04.2019 року, 05.05.2019 - 06.05.2019, 20.05.2019 - 21.05.2019 року, 02.06.2019 - 03.06.2019 року, 28.06.2019 - 29.06.2019 року, 14.03.2019 -15.03.2019, що підтверджено Витягом з графіків чергувань в складі оперативної групи. Також позивач брав участь у добовому несенні служби в складі варти з охорони ув`язнених (засуджених) у лікувальних закладах щонайменше 4 рази, а саме 25.04.2019 26.04.2019 року, 19.06.2019 - 20.06.2019 року, 23.06.2019 - 24.06.2019 року, 24.07.2019 - 25.07.2019 року, що підтверджується фотокопіями постових відомостей. Позивач зазначав, що згідно положень пункту 5 глави 13 розділу ІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮ України від 28 березня 2018 року № 925/5 за виконання службових обов`язків особами рядового і начальницького складу в нічний час основний розмір премії збільшується з розрахунку 20% посадового окладу за кожну годину служби в нічний час, а відповідач за нічні часи служби позивача мав нарахувати щонайменше 2515,42 грн. такої премії, натомість виплату за нічні часи відповідачем здійснено у сумі 49,69 грн. Таким чином недоплата за вищевказаної премії у нічні часи становить 2465,73 грн., яка не була сплачена позивачу при звільненні зі служби.

Також, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові, у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного рахунку. Тому позивач просив суд, з урахуванням заяви про уточнення до резолютивної частини позову, стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 01.08.2019 року по 19.01.2021 в сумі 365 858,24 грн.

Крім того зазначив, що відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу III Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України за № 925/5 від 28.03.2018 року, особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення (17371, 46 грн. X 25% = 4342,86 грн.) за кожний повний календарний рік служби (4342,86 грн. х 15 років) яка становить 65 142,90 грн.

Врахувавши вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по виплаті премії за роботу у нічний час у розмірі 2465,73 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 365 858,24 грн. та заборгованість по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 65 142,90 грн. (т. 1 а.с. 1-5, 50-53, 110-111).

Представник відповідача - Рудик Е.П. подав письмові заперечення проти заявлених позовних вимог, які підтримав в судовому засіданні та в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі (т. 1 а.с. 229-232).

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 26 серпня 2022 року позов задоволено частково, стягнуто з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплатам за роботу у нічні часи 2 465,73 грн. Стягнуто з Державної установи«Київський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 01 серпня 2019 року по день підготовчого судового засідання, призначеного на 19 січня 2021 року, в сумі 365 858,24 грн. В решті позовних вимог відмовлено.Стягнуто з Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на користь держави судовий збір у розмірі 4 335,00 грн. (т. 1 а.с. 233-238).

Не погодившись з рішенням районного суду, 22 вересня 2022 року керівник Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Проценко С.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив скасувати оскаржуване рішення районного суду і ухвалити нове рішення яким відмовити у стягненні з відповідача 365858 грн. 24 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 2 465 грн. 73 коп. заборгованості по виплаті премії за несення служби у нічний час (т. 2 а.с. 12-37).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову та не врахував, що сума не донарахованої заборгованості по виплаті премії складала не 2 465 грн. 73 коп., а 312 грн. 32 коп. Стягнувши з відповідача 365858 грн. 24 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не було враховано її обґрунтованість, строки звернення до суду з такою вимогою та недотримання позивачем вимог, які ставляться до позовної заяви та законодавства, яке врегульовує сплату судового збору.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду відзив в якому просив залишити оскаржуване рішення районного суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 55-73).

В судовому засіданні представник Державної установи «Київський слідчий ізолятор» - Зима Ю.С. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник позивача - адвокат Малютов С.В. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Позивач ОСОБА_1 до суду не прибув, був повідомленням телефонограмою із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення, тобто належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердив його представник - адвокат Малютов С.В. в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 47-54, 76-77).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Порівняльний аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», у редакції від 11 червня 2009 року, до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України. Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

На службу до Державної кримінально-виконавчої служби України приймаються на конкурсній, добровільній, контрактній основі громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Кваліфікаційні вимоги до професійної придатності визначаються нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади з питань виконання покарань. При прийнятті на службу може бути встановлений строк випробування до шести місяців. Не можуть бути прийняті на службу особи, які раніше засуджувалися за вчинення злочину.

Громадяни України, які вперше зараховуються на посади рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби та у відповідних випадках пройшли встановлений строк випробування, складають присягу. Трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На спеціалістів Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, поширюється дія Закону України «Про державну службу». Віднесення посад цих спеціалістів до відповідних категорій посад державних службовців проводиться Кабінетом Міністрів України.

Порядок проходження служби працівниками органів Кримінально-виконавчої системи України регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення); Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮ України від 28 березня 2018 року № 925/5; постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року за № 393 (в редакції чинній на момент звільнення позивача зі служби) «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей».

Відповідно до пункту 10 вказаного Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Судом встановлено, що наказом начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 15 березня 2019 року № 42/ОС-19, ОСОБА_1 був призначений інспектором відділу режиму і охорони ДУ «Київський слідчий ізолятор», із встановленням тарифного розряду згідно зі штатом відповідно до постанови КМ України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та наказу МЮ України від 13 березня 2018 року № 685/5 Про затвердження схем тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, зареєстрованого МЮ України від 13 березня 2018 року № 289/31741 із встановленням 15 тарифного розряду, надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі 35% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальне звання та надбавки за вислугу років з 15 березня 2019 року (т. 1 а.с. 72).

Наказом начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 08 травня 2019 року № 69/ОС-19, майор внутрішньої служби ОСОБА_1 був призначений інспектором (з пожежної профілактики) відділу режиму і охорони ДУ «Київський слідчий ізолятор», із встановленням тарифного розряду згідно зі штатом відповідно до постанови КМ України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб та наказу МЮ України від 13 березня 2018 року № 685/5 Про затвердження схем тарифних розрядів за посадами осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, зареєстрованого МЮ України від 13 березня 2018 року № 289/31741 із встановленням 15 тарифного розряду, надбавки за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі 35% посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальне звання та надбавки за вислугу років з 08 травня 2019 року. Підстава - рапорт ОСОБА_1 , протокол атестаційної комісії № 6 від 07 травня 2019 року (т. 1 а.с. 73).

Наказом начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 31 липня 2019 року № 117/ОС-19, майора внутрішньої служби ОСОБА_1 інспектора (з пожежної профілактики) відділу режиму і охорони ДУ «Київський слідчий ізолятор», звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням), з виплатою компенсації за 14 діб невикористаної чергової щорічної оплачуваної відпустки за 2019 рік та визначенням вислуги років на день звільнення в календарному обчисленні складає - 16 років 03 місяці 04 дні, пільгова вислуга років - 17 років 01 місяць 18 днів (т. 1 а.с. 21, 74).

Предметом позовних вимог позивача є вимога про виплату 2465,73 грн. премії за службу в нічні часизгідно положень пункту 5 глави 13 розділу ІІ Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮ України від 28 березня 2018 року № 925/5, за положеннями якого, за виконання службових обов`язків особами рядового і начальницького складу в нічний час основний розмір премії збільшується з розрахунку 20% посадового окладу за кожну годину служби в нічний час.

При цьому, позивач посилався на постові відомості, за якими майор внутрішньої служби ОСОБА_1 призначався начальником варти - у складі варти та особисто на чергування для несення служби, у т.ч. в нічний час (т. 1 а.с. 22-26, 80-85, 115-134).

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення з відповідача 65 142,90 грн. одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення (17371, 46 грн. X 25% = 4342,86 грн.) за кожний повний календарний рік служби (4342,86 грн. х 15 років), позивач ОСОБА_1 посилався на положення абзацу 2 пункту 1 розділу III Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України за № 925/5 від 28.03.2018 року, пункти 1,2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року за № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей»(в редакції Постанови КМ України чинній на час звільнення позивача зі служби), за якими особам рядового і начальницького складу, які звільняються зі служби за власним бажанням та мають календарну вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зважаючи на вищевказані вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 , який має спеціальне звання майор внутрішньої служби, пов`язані з правовідносинами, які виникли під час проходження ним служби в органах кримінально-виконавчої служби, діяльність яких врегульована спеціальними законами, а також із наслідками невиплати йому суб`єктом владних повноважень у повному обсязі грошового забезпечення та одноразової допомоги при звільненні зі служби, то справа не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, оскільки вони підпадають під юрисдикцію адміністративного судочинства. Крім того, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги, застосував до спірних правовідносин норми КЗпП України, не звернув уваги на те, що спірні правовідносини підлягають врегулюванню спеціальним законодавством. При цьому норми згаданих спеціальних нормативно-правових актів є пріоритетними перед загальними нормами трудового законодавства.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що спір у цій справі є публічно-правовим і підлягає вирішенню за правилами КАС України, оскільки спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тобто за правилами адміністративного судочинства розглядаються спори, пов`язані з проходженням публічної служби, одним з різновидів якої є служба в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Ці спори можуть стосуватися як порядку проходження такої служби, до якого включається і виплата заробітної плати (грошового забезпечення), так і пов`язані зі звільненням з публічної служби, до яких належать і спори про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, невиплати індексації та інше.

Отже, з огляду на те, що позивач на момент звільнення обіймав посаду яка відносилася до публічної служби, мав спеціальне звання - майор внутрішньої служби, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір пов`язаний проходженням та звільненням позивача з публічної служби, і на нього поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 822/190/18 (провадження № 11-1396апп18), від 07 листопада 2018 року у справі № 428/12596/16-ц (провадження № 14-344цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 766/6027/18 (провадження № 14-8цс19), 20 березня 2019 року у справа № 826/11367/16 (провадження № 11-1324апп18), 13 березня 2019 року у справі № 761/27364/17 (провадження № 14-21цс19), від 24 лютого 2020 року у справі № 264/2058/17.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя за стандартами ЄСПЛ є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Отже, закриття провадження у справі судом загальної юрисдикції у справі за позовом заявника з роз`ясненням про те, що розгляд такої справи віднесено до компетенції суду адміністративної юрисдикції, не порушує право заявника на доступ до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частинами першою та другою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Оскільки районний суд не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянув в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України (в чинній редакції Кодексу) суд апеляційної інстанції вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. 367, п. 4 ч. 1 ст. 374, ст. 377, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної установи «Київський слідчий ізолятор» - задовольнити частково.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 серпня 2022 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 11 листопада 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова