Справа № 727/8502/22
Провадження № 2/727/1762/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

08 листопада 2022 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м.Чернівці у складі:

головуючої судді - М.Є.Бойко,

за участю секретаря судового засідання - О.І. Стефанчук,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком та про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом із батьком, обґрунтовуючи такі свої вимоги наступними обставинами.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.05.2006 року, який розірвано 03.12.2020 року. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо. Від шлюбу мають сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, у відповідності із укладеним між позивачем та відповідачкою 20.09.2022 року договором, посвідченим приватним нотаріусом, проживає разом із батьком та перебуває на його утриманні та вихованні. Він як батько виконує провідну роль в житті сина, здійснює належний догляд за ним, забезпечує всі його життєві потреби та розвиток, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини разом із ним.

Ухвалою суду від 12.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи провести у порядку загального позовного провадження з (повідомленням) викликом сторін та призначено підготовче судове засідання на 08.11.2022 року.

Позивач та його представник адвокат Вельничук А.І. у судове засідання не з`явились, при цьому останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, також просив суд задовольнити позов та ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні.

Одночасно, ОСОБА_1 , дотримавшись при цьому вимог п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, подав письмову заяву про збільшення ним позовних вимог, в якій вказав, щона даний час він самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина, а тому виникла необхідність юридичної фіксації цього факту з метою оформлення документів для отримання соціальної соціальної допомоги на дитину, яка виховується лише одним із батьків, а також щодо переміщення із дитиною без документального оформлення згоди матері, яка разом із їх сином не проживає. Посилаючись на такі обставини, позивач просить суд встановити факт, що він самостійно виховує неповнолітнього ОСОБА_3 .

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, також надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що визнає позов, проти його задоволення не заперечує, просить розглянути справу по суті з ухваленням рішення у підготовчому судовому засіданні.

Представник Служби у справах дітей Чернівецької міської ради у судове засідання не з`явилась, письмово просила суд розглянути справи без її участі та, врахувавши інтереси дитини, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства.

За таких обставин та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, судове засідання проводилось без їх участі та не фіксувалось звукозаписувальним технічним засобом.

Відповідно до ст. 200 ч. 3 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.05.2006 року, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 , актовий запис № 942.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 03.12.2020 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірваний.

У відповідністю із довідками Відділу ведення реєстру територіальної громади м.Чернівців № 23/3542 від 14.07.2020 року та № 357670 від 24.01.2022 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно Акту № 68 від 01.06.2022 року, складеного комісією у складі: голови дільничого комітету Олійник Л.В., членів комісії: юриста Черевко Я.З, інженера ОСОБА_4 , в присутності сусідів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дня свого народження та до теперішнього часу постійно проживає разом із батьком.

Відповідачка факту тривалого проживання сина з батьком та перебування неповнолітньої дитини на вихованні та утриманні останнього не заперечує, отже, ці обставини сторонами не оспорюються, а тому не потребують додаткового доказування (ч.1 ст.82 ЦКПК України), обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання суд не має.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2022 року між сторонами було укладено та нотаріально посвідчено договір про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності з яким мати ОСОБА_2 проживатиме окремо від дитини (п.1.2 Договору), місцем проживання дитини визначено місце проживання батька ОСОБА_1 (п.13 Договору), батько зобов`язується утримувати та виховувати дитину і не перешкоджати їй спілкуватися з матір`ю (п.3.1.1 Договору).

У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У судове засідання неповнолітній ОСОБА_3 не з`вився, проте подав до суду письмову заяву,в якій висловив свою думку щодо визначення місця його проживання, вказавши, що батьки з січня 2020 року проживають окремо, він же з народження і до цього часу мешкає разом із батьком, вирішив залишитись з ним і після розірвання шлюбу між батьками, саме батько про нього піклується та всім забезпечує, а також допомагає у навчанні і організовує дозвілля, з матір`ю він також спілкується, але проживати бажає з татом.

У відповідністю із нотаріально посвідченою заявою від 28.10.2022 року, зареєстрованою в реєстрі за № 4299 неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване у АДРЕСА_1 , повідомляє, що він постійно проживав та проживає за вказаною адресою разом із батьком ОСОБА_1 та стверджує, що і надалі бажає проживати разом з останнім там же.

Враховуючи, що дитина досягла 14 років і має право самостійно обирати місце свого проживання, висновок органу опіки та піклування судом не вимагався.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Отже суд, першочергово виходячи з інтересів дитини та, враховуючи при цьому тривалість проживання ОСОБА_3 з батьком, забезпечення сталості його соціальних зв`язків з матір`ю та батьком, добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення ним для дитини потрібних умов для її проживання та розвитку, забезпечення сина усім необхідним, визнання відповідачкою пред`явленого позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіба також невстановлення виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком чи негативно впливали на її виховання та розвиток, дійшов до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини за місцем проживання його батька, що повністю відповідає інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 , враховуючи, що саме позивач займається його вихованням , піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку та на даний час потребує юридичного закріплення у відповідному рішенні суду визначення місця проживання дитини разом із ним.

Крім того, слід зазначити, що визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні.

При цьому, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 одноособово виховує та утримує неповнолітнього ОСОБА_3 , останній цей факт підтверджує, а відповідачка його не заперечує та, враховуючи, що на теперішній час у позивача виникає необхідність юридичної фіксації факту самостійного виховання дитини для оформлення ним документів та подальшого отримання соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, та безперешкодного переміщення з неповнолітньою дитиною(без документального оформлення згоди матері), позовні вимоги про встановлення факту перебування сина на вихованні батька, також підлягають задоволенню.

Таким чином, позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.

Оскільки позивач не просить судові витрати в справі покласти на відповідачку, суд не стягує з останньої на його користь сплачений при подачі позову судовий збір.

На підставі вищенаведеного та, керуючись ст. ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 141, 200 ч.3, 210, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської рад про встановлення факту перебування дитини на вихованні та визначення місця проживання дитини з батьком задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , самостійно виховує неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Чернівецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 18 листопада 2022 року.

Ознайомитись з текстом судового рішення в електронній формі сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України.

СУДДЯ М.Є.Бойко