Провадження № 2/369/2883/22
13.10.2022 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді: Ковальчук Л.М.,
при секретарі Хильчук М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням, -
02.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.
Позов мотивував тим, що позивач є власником житлового приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
У будинку зареєстрована донька позивачки ОСОБА_2 , яка не проживає у будинку понад один рік. В будинку відсутнє майно, що належить відповідачці, донька за спірною адресою: АДРЕСА_1 , не проживають.
При цьому, позивач оплачує комунальні послуги, здійснює догляд за будинком та іншу пов`язану із цим господарську діяльність щодо його утримання.
У зв`язку з наведеним позивач просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала, щодо заочного рішення не заперечувала.
Відповідачка про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами і в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не надходило.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.
Суд дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрованого у реєстрі за № 71/2 від 19.09.1996 року, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 .
Відповідно до акту № 1865 від 25.11.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Остання з 1998 року за зазначеною адресою не проживає.
Згідно із ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст.379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
В ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживаючи більше року, що відповідно до вимог ст.405ЦК України дає суду підстави визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, на підставі ст. ст. 391, 405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268, 280, 282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням - задовольнити .
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: Л.М. Ковальчук