ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Собослой Г.Г.,Джуги С.Д.,

за участі секретаря: Ігнатюк І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Інтеркеш Україна» на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року, головуюча суддя Логойда І.В., про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Німець Олена Михайлівна, до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського МНО Селехман Олександр Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Хрипта Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Німець Олена Михайлівна, звернулася в суд із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Німець Олена Михайлівна, до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського МНО Селехман Олександр Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Хрипта Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року заяву задоволено.

Заяву позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Німець Олена Михайлівна, про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Німець Олена Михайлівна, до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ужгородського МНО Селехман Олександр Анатолійович, приватний виконавець виконавчого округу Закарпатської області Хрипта Олександр Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено.

Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 03.11.2021 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Селехман Олександром Анатолійовичем, зареєстрованого в реєстрі за № 1872.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» оскаржило її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники процесу в черговий раз в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином.

Вказане свідчить про умисне і свідоме небажання брати участь в судовому розгляді справи і затягуванні процесу.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити в майбутньому або зробити неможливим виконання рішення по справі, оскільки в заяві наявні відомості щодо можливого в майбутньому спору та ініціативи заявника звернутись із відповідним позовом до суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада

2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), і підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Хрипта О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67412718, постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 05.11.2021 року, постанову про розшук майна боржника від 09.11.2021 року, постанову про арешт майна боржника від 09.11.2021 року, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.11.2021 року.

На підставі вищевказаних постанов та виконавчого напису, вчиненого 03.11.2021 року, про звернення стягнення на транспортний засіб BMW модель Х5, 2011 року випуску Д.Н.З. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 . Звернення стягнення на даний транспортний засіб проводиться на підставі договору застави транспортного засобу від 22.10.2020 року, який переданий в забезпечення виконання зобов`язання, що виникли згідно договору про надання фінансового кредиту №13-31251 від 08.07.2008 року, строк за яким настав 22.10.2021 року

ОСОБА_1 оскаржує такий виконавчий напис в судовому порядку шляхом подання позову про визнання його таким, що не підлягає виконанню, через те, що вважає, що такий виконавчий напис здійснено з порушенням норм чинного законодавства та існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно утруднити чи унеможливити ефективний захист або поновлення її прав (у разі задоволення позову), за захистом якого він має намір звернутися.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також слід зазначити, що 18.07.2022 року по справі ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задоволено. Рішення не набуло законної сили.

Підсумовуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін, оскільки постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Інтеркеш Україна» залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 9 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді