Постанова

Іменем України

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 161/7691/20

провадження № 61-14822св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року в складі судді Присяжнюк Л. М. та постанову Волинського апеляційного суду від 17 травня 2021 року в складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Карпук А. К., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

18 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

В обґрунтування позову вказала, що 13 серпня 2019 року відбулися електронні торги, на підставі яких вона набула у власність тонкокаркасну споруду (ангар), літера Ї1, загальною площею 482,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка до того належала на праві власності відповідачам.

Починаючи з вересня 2019 року відповідачі систематично чинять перешкоди у допуску їй до своєї власності, зокрема змінили замки до приміщення.

Посилаючись на порушення свого права на вільне користування та володіння майном, позивач просила суд усунути їй перешкоди у користуванні тонкокаркасною спорудою (ангаром), літера Ї1, загальною площею 482,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , які чиняться відповідачами, а саме: шляхом зобов`язання відповідачів передати їй ключі від воріт на територію та ключі від усіх вхідних дверей (воріт) до цього майна; зобов`язання відповідачів не чинити їй та її представникам перешкод у вільному доступі до майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні тонкокаркасною спорудою (ангаром), літера Ї1, загальною площею 482,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 101, які чиняться ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , а саме шляхом: зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від воріт на територію та ключі від усіх вхідних дверей (воріт) до тонкокаркасної споруди (ангару), літера Ї1, загальною площею 482,9 кв. м. що знаходиться по АДРЕСА_1 ; зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та її представникам перешкоди у вільному доступі до тонкокаркасної споруди (ангару), літера Ї1, загальною площею 482,9 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Установивши, що відповідачі як колишні власники тонкокаркасної споруди (ангара), що знаходиться на АДРЕСА_1 , чинять позивачу перешкоди у праві користування та розпоряджання своїм майном, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, для задоволення позову та усунення позивачу вказаних перешкод.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 17 травня 2021 року змінено рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року, виключено з четвертого абзацу резолютивної частини рішення словосполучення «та її представникам». В решті рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована правильністю висновків суду першої інстанції про задоволення позову шляхом зобов`язання відповідачів передати позивачу всі ключі від усіх вхідних дверей (воріт) спірного ангару, а також їх зобов`язання не чинити ОСОБА_1 перешкоди у вільному доступі до вказаного нерухомого майна.

При цьому апеляційний суд дійшов висновків про те, що місцевий суд помилково задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, зобов`язуючи відповідачів не чинити перешкод також представникам позивача, без ідентифікації яким саме представникам та не зазначивши, які права їх порушені, при тому, що одноосібним власником спірного нерухомого майна є виключно ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

15 грудня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 17 травня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не зверталась до суду із позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно, а отже і не довела, що є його власником. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки доводам відповідачів про неналежний склад суду першої інстанції у цій справі. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що місцевий суд у порушення вимог процесуального закону розглянув справу за відсутності належного повідомлення відповідачів про розгляд справи. Разом із тим суд апеляційної інстанції також розглянув справу за відсутності належного повідомлення відповідачів про розгляд справи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 серпня 2019 року відбулися електронні торги, на підставі яких позивач придбала у власність тонкокаркасну споруду (ангар), літера Ї1, загальною площею 482,9 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , яка до того належана на праві власності відповідачам (а.с.12-19).

Право власності позивача на придбану споруду належним чином зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 02 вересня 2019 року (а.с.20).

Прилюдні торги, за результатами проведення яких ОСОБА_1 набула права на ангар по АДРЕСА_1 , є чинними, матеріали справи не містять доказів про оспорення відповідачами вказаних торгів.

Після набуття спірного майна позивачем та його реєстрації за собою відповідачі продовжують чинити позивачу у вільному доступі до цього майна, у зв`язку із чим ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів.

У матеріалах справи містяться:

1) рапорт оперативного чергового про те, що 11 грудня 2019 року на лінію 102 надійшло звернення представника позивача про те, що невідомі особи чинять йому перешкоди у користуванні майном ангару (а.с. 22);

2) заява позивача про вчинення кримінального правопорушення відповідачами (а.с. 24-26);

3) рапорт слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 11 грудня 2019 року, про те, що 11 грудня 2019 року відповідачі не допускали як позивача, так і слідчо-оперативну групу на територію ангару (а.с. 29-30);

4) протокол допиту позивача (а.с. 31-36);

5) протокол допиту державного виконавця Левчук І. О. (а.с. 42-45);

6) протокол огляду від 11 лютого 2020 року (а.с. 49-53).

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.

Щодо вирішення спору по суті

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 за результатом проведених 13 серпня 2019 року електронних торгів є власником тонкокаркасної споруди (ангару), літера Ї1, що знаходиться на АДРЕСА_1 , якою безпідставно користуються колишні власники цього нерухомого майна: відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про усунення позивачу перешкод у користування належним їй майном шляхом зобов`язання відповідачів передати їй усі ключі від усіх вхідних дверей (воріт) спірного ангару, а також їх зобов`язання не чинити ОСОБА_1 перешкоди у вільному доступі до вказаного нерухомого майна.

При цьому апеляційний суд дійшов висновків про те, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, зобов`язуючи відповідачів не чинити перешкод також представникам позивача, без ідентифікації яким саме представникам та не зазначивши, які права їх порушені, при тому, що одноосібним власником спірного нерухомого майна є виключно ОСОБА_1 .

При вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій виходили із презумпції правомірності набуття права власності ОСОБА_1 на спірні приміщення.

Так, відповідачі не оскаржували ані результати торгів, за якими ОСОБА_1 набула у власність спірне нерухоме майно, ані реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірне приміщення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з 02 вересня 2019 року.

Доводи касаційної скарги про неналежність доказів набуття позивачем у власність спірного нерухомого майна є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Також належними письмовими доказами позивач довела, що відповідачі перешкоджають їй у використанні придбаних нежитлових приміщень, фактично не заперечуючи наявності перешкод з їх боку відносно користування позивачем вказаним ангаром.

Щодо процесуальних порушень

Інші аргументи касаційної скарги стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, зокрема вирішення судом першої інстанції справи неналежним складом суду, ненадання оцінки доводам відповідачів щодо наявності правових підстав для відводу суду першої інстанції та неналежне, на переконання відповідачів, повідомлення їх про розгляд справи судами попередніх інстанцій.

Надаючи оцінку вказаним доводам касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність та необґрунтованість з огляду на таке.

Так, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2020 року справа № 161/7691/20 була розподілена на суддю Луцького міськрайонного суду Волинської області Присяжнюк Л. М.

02 серпня 2020 року від відповідачів надійшли заяви про відвід судді Присяжнюк Л. М., за наслідком розгляду яких ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаної заяви, а ухвалою цього ж суду 08 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без розгляду у зв`язку з повторністю мотивів заявленого відводу (частина п`ята статті 39 ЦПК України).

Доводи заяви про відвід зводяться до незгоди відповідачів із ухвалою суду про відкриття провадження у справі, а також до критики влади та суддів Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Відмовляючи у задоволенні заяви про відвід, суд підставно вказав, що наведені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підстави для відводу судді є лише їх суб`єктивним сприйняттям обставин справи, при цьому ці доводи є надуманими та такими, що ґрунтуються на припущеннях та власних міркуваннях заявників.

Отже, у суді першої інстанції справа розглядалась повноважним складом суду, який у передбачений законодавством спосіб вирішив заяву відповідачів про відвід. У суду касаційної інстанції відсутні підстави стверджувати, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому заявлено відвід і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України).

Безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідачів про розгляд справи. Вказані доводи спростовуються належними у матеріалах справи доказами, а саме рекомендованими повідомленнями про вручення відповідачам поштових відправлень (а.с. 67, 84, 85, 108, 145, 176, 177 т. 1).

Так, з матеріалів справи вбачається, що як судом першої інстанції, так і апеляційним судом вживались передбачені процесуальним законом заходи (стаття 128 ЦПК України) щодо належного повідомлення сторони відповідачів про час та місце слухання цієї справи.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення (рішення суду першої інстанції - у незміненій апеляційним судом частині) ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 березня 2021 року (у незміненій апеляційним судом частині) та постанову Волинського апеляційного суду від 17 травня 2021 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович