КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року

у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів, -

установив:

У вересні 2021 року АТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2019 року між ПАТ «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є АТ «Перший Український міжнародний банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви №001 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 49 956 грн. 46 коп. та зобов`язався в порядку та у строки, визначені договором повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та має заборгованість, позивач був змушений звернутися з відповідним позовом до суду.

Просило суд, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 53654 грн. 76 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270 грн.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва зі зустрічним позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів, мотивуючи свої вимоги тим, що умови кредитного договору в частині плати за обслуговування кредиту є незаконним, суперечать вимогам закону та порушують її права.

Просила суд, визнати недійсним кредитний договір в цій частині та зобов`язати відповідача здійснити зарахування сплачену нею комісію у рахунок погашення тіла кредиту за кредитним договором №001 від 29 серпня 2019 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року, позов АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 20 080 грн. 09 коп., та заборгованість за відсотками в розмірі 2 грн. 47 коп., а також судові витрати по справі у вигляді судового збору в сумі 2270 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів - задоволено.

Визнано недійсною з моменту укладення договору умову кредитного договору №001 від 29 серпня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк», щодо сплати комісії за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення суду в цій частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що в якості підстави для задоволення позову суд першої інстанції посилається на абз.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

В той же час ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить тільки одну частину, яка складається з одного речення: Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Тобто, з 2016 року норма ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування» має зовсім інший зміст, ніж той, на який посилається суд першої інстанції в обґрунтування недійсності умови про комісію.

В якості підстави для задоволення позову суд першої інстанції посилається на ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Проте, вказані судом ст.ст.11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» норми не підлягають застосуванню до правовідносин, які є предметом судового розгляду.

Так, застосування норм ЗУ «Про захист прав споживачів» до кредитних правовідносин, які виникли після 09 червня 2017 року є безпідставними, виходячи з того, що 10 червня 2017 року набрав чинності ЗУ від 15 листопада 2016 року №1734-VII «Про споживче кредитування».

Кредитний договір укладений між Банком і Відповідачем 29 серпня 2019 року.

Тобто, на момент укладення договору вже діяв ЗУ «Про споживче кредитування».

В той же час, суд першої інстанції жодного разу не посилається в рішенні на ЗУ «Про споживче кредитування», хоча саме цей Закон повинен застосовуватись в обґрунтування рішення стосовно комісії в рамках кредитних правовідносин.

Звертає увагу на те, що ЗУ «Про споживче кредитування» на відміну від ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає можливість включення у договір комісійної винагороди кредитодавця.

Банк у позовній заяві повідомляв, що відповідач підписала 29 серпня 2019 року паспорт споживчого кредиту.

Мета підписання паспорту - ознайомлення відповідача з детальними умовами кредитування.

В паспорті детальним чином відображені всі умови кредитування, у тому числі умова про комісію.

Паспорт надавався відповідачу на виконання вимог ч.2 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування».

В той же час, суд першої інстанції не надав правової оцінки наявному в матеріалах справи доказу та жодним чином не прокоментував в рішенні зазначений доказ, який підтверджував, що відповідач перед підписанням заяви була проінформована про розмір та порядок сплати комісії за користування кредитом.

З умовою про комісію відповідач погодилася, що підтверджується її підписом у паспорті, відповідно, дії відповідача при укладенні кредитного договору не суперечили волевиявленню відповідача та вимогам закону.

Просило задовольнити апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 серпня 2019 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви №001 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 49956 грн. 46 коп., строком на 24 місяці, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 0,01% річних та комісією за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,99%.

У Заяві на приєднання до Договору вказано, що клієнт підписанням цієї заяви підтверджує, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, розміщений на сайті ПАТ «ПУМБ» pumb.uа, в повному обсязі з урахуванням умов наданих усіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті договору комплексного банківського обслуговування, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх), погоджується з тим, що може обрати будь-які передбачені договором комплексного банківського обслуговування послуги в тому, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладенням договору страхування, підписання заяви підтримує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

Відповідно до п.4 Паспорту споживчого кредиту, щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить 2,99%.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого АТ «Перший Український Міжнародний Банк», станом на 22 червня 2021 року заборгованість Відповідача за кредитом складає 53654 грн. 76 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 30420 грн. 24 коп., заборгованість за відсотками - 2 грн. 47 коп., заборгованість за комісією - 23232 грн. 05 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Перший Український Міжнародний Банк» не повернуті, що свідчить про порушення його прав, а тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та сплати процентів.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту є несправедливими, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Оскільки ОСОБА_1 сплатила за кредитним договором суму комісії в розмірі 9340 грн. 15 коп., вказана сума підлягає зарахуванню в рахунок заборгованості за кредитом.

З висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом, колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Як встановлено колегією суддів, 29 серпня 2019 року ОСОБА_2 підписала заяву №001 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ», підписанням якої беззастережно підтвердила, що приймає публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті ПУМБ pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням цієї заяви підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

В заяві ОСОБА_1 просила надати їй кредит на наступних умовах: сума кредиту 49956,46 грн., в тому числі на загальні споживчі цілі 43406 грн., для оплати Договору страхування 6250,46 грн, для сплати разової комісії 300 грн., строк кредиту 24 місяці, розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості 2,99% річних, розмір процентної ставки 0,01% річних, разова комісія 0,00% річних.

В розділі «Підтвердження та запевнення» ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила, що ознайомлена з ДКБО, тарифами банку та цілком згодна, всі умови ДКБО їй зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

На а.с.6 знаходиться паспорт споживчого кредиту від 29 серпня 2019 року, підписаний ОСОБА_2 , та зазначена інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, до якої входить інформація та контактні дані кредитодавця, інформація та контактні дані кредитного посередника, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткова інформація, інші важливі правові аспекти.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У процесуальному законодавстві діє принцип «juranovitcuria» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (damihifactum, dabotibijus).

Деталі пояснила Велика Палата Верховного Суду у справі №904/5726/19.

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу juranovitcuria.

Звертаючись до суду з даним зустрічним позовом, ОСОБА_2 , зокрема, обґрунтовувала свої вимоги порушенням, на її думку, банком вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції, яка була змінена станом на час укладення кредитного договору 29 серпня 2019 року і застосуванню не підлягала.

Відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» у новій редакції, яка набрала законної сили з 01 січня 2019 року, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 11,18 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Так, відповідно до ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності.

У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Інформація, наведена у паспорті споживчого кредиту, викладається шрифтом одного розміру і типу та в одному форматі друку.

За бажанням споживача зазначена інформація може бути надана йому на належному йому електронному носії інформації або електронною поштою.

Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем такої інформації, у тому числі шляхом її друкування шрифтом меншого розміру, ніж основний текст, злиття кольору шрифту з кольором фону тощо.

Кредитодавець до укладення договору про споживчий кредит на вимогу споживача надає йому пояснення з метою забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансового стану, зокрема шляхом роз`яснення інформації, що надається відповідно до частин другої та третьої цієї статті, істотних характеристик запропонованих послуг та наслідків для споживача, зокрема у разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення.

Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Як вбачається з паспорта споживчого кредиту, ОСОБА_2 29 серпня 2019 року своїм підписом підтвердила отримання нею всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які можуть мати для неї, в тому числі, в разі невиконання нею зобов`язань за таким договором.

Крім того, ОСОБА_2 отримала всю інформацію, яка надається споживачу згідно ч.3 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування».

Таким чином, судом першої інстанції не звернув уваги на те, що вимоги ЗУ «Про споживче кредитування» про надання споживачу інформації перед укладенням кредитним договором банком належно виконані.

Доводи зустрічної позовної заяви про невідповідність кредитного договору вимогам ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, з огляду на те, що стаття 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції яка діяла до набрання чинності ЗУ «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилався позивач за зустрічним позовом як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню.

Тобто вказані посилання заявника фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини, апеляційний суд також погоджується з доводами банку, що позивач за зустрічним позовом своїм підписом підтвердила ознайомлення її з умовами кредитування.

Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст.15 ЗУ «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Споживач не зобов`язаний сплачувати будь-які інші платежі у зв`язку з відмовою від договору про споживчий кредит.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом мала передбачену законом можливість після підписання кредитного договору протягом тривалого строку детально оцінити його умови та в разі необхідності відмовитися від кредитного договору, однак вказаною можливістю на власний розсуд не скористалася.

Апеляційний суд також не може погодитися з доводами зустрічної позовної заяви про невідповідність кредитного договору нормам ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме, що встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредитної заборгованості є незаконним та несправедливим, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1,2,5,7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Статтями 2,47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 затверджені Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил, банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки.

Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Таким чином, плата за обслуговування кредиту передбачена Законами України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», з огляду на що колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним.

За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог, на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного позову не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Відтак, в решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1,2,13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч.7 ст.141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, ОСОБА_1 в силу ЗУ «Про захист прав споживачів» була звільнена від сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви, та у зв`язку із відмовою апеляційним судом їй у задоволенні такої заяви, АТ Перший Український Міжнародний Банк» слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги у розмірі 3405 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року скасувати в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживачів - відмовити.

В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству «Перший Український Міжнародний Банк» сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3405 грн за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана