Справа № 367/3434/22
Провадження №2/367/4794/2022
14 листопада 2022 року місто Ірпінь
Ірпінський міський суд Київської області
у складі головуючого судді Одарюк М.П.,
за участю секретаря судового засідання Довгополої І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в місті Ірпінь справу №367/3434/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Відділ реєстрації місця проживання управління Центр надання адміністративних послуг Бучанської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,,
Зміст позовних вимог, пояснення сторін.
08 вересня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що 25 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між позивачем ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київ Фінанс» відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» та статті 5 Договору іпотеки. Відповідачі зареєстровані у вказаній вище квартирі, але на момент укладення договору купівлі-продажу не проживали за місцем реєстрації, квартира була пуста та в ній не було будь-яких особистих речей сторонніх осіб, тому позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом.
Сторони в судове засідання не з`явились.
Позивач надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідно до поштового повідомлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів, які направлялись за місцезнаходженням відповідачів, останніми не отримані. Поштові відправлення повернулись на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
В зв`язку з наведеним, оскільки стосовно відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла інформація, що він не значиться зареєстрованим за вказаною в позові адресою, 27 вересня 2022 року та 17 жовтня 2022 року на офіційному веб - сайті судової влади України було розміщено оголошення про виклик в судові засідання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм правом та не направили суду відзиви на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.
Третя особа, належним чином повідомлялась про дату, час і місце розгляду справи, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника.
За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті 178, статтею 181 ЦПК України.
Суд, згідно вимогам частини 4 статті 223 та статей 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала і позивач по справі.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судовим розглядом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі продажу від 25 січня 2022 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М., та зареєстрованого в реєстрі за №20 (а.с. 11-14).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с. 16).
На момент укладення договору купівлі-продажу відповідачі не проживали за місцем реєстрації.
Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (стаття 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття 72 ЖК України, стаття 405 ЦК України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
За положеннями частини 1 статті 317 та частини 1 статті 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.
Права власника квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з ним одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Реєстрація місця проживання відповідача в квартирі обмежує право позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.
Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
При таких даних позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У зв`язку з задоволенням позову на підставі вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.
Керуючись статтями 12, 13, 77, 81, 141, 206, 258, 259, 263-257, 268, 280 ЦПК України, статтями 116, 157 ЖК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя М.П. Одарюк