ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/954/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Шевчук Г. М., Храпак Н. М.,

за участі секретаря -Панькевич Т.І.

та сторін - представника апелянта Тарарука Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14516/21 за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства "Українська залізниця" адвоката Тарарука Леоніда Ростиславовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2022 року, ухваленого суддею Дзюбич Л.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, -

В С Т А Н О В И В:

в серпні 2022 року ОСОБА_2 , яка діє у своїх та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до АТ "Українська залізниця", у якій просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на їх користь по 400 000 грн кожному відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що 16.04.2016 року на ділянці «Березовиця - Тернопіль» у районі вул. Гайова, м. Тернопіль, вантажний потяг сполученням «Чортків-Тернопіль», скоїв наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих травм помер в лікарні. За фактом настання цієї події 16.04.2016 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001387 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 26.07.2020 року вказане кримінальне провадження закрито.

Позивач ОСОБА_2 доводилася загиблому дружиною, отже вона втратила чоловіка, тобто людину, з яким вона жила однією сім`єю і з якою була надзвичайно близька. Втратила моральну та матеріальну підтримку. До моменту смерті загиблого подружжя прожило разом 5 років. Крім того, в шлюбі вони з чоловіком народили та почали виховувати сина. Позивач позбавлена можливості розраховувати на підтримку та допомогу чоловіка. Вона втратила можливість як святкувати по-сімейному різні події та свята, так і переживати негативні події в житті.

ОСОБА_3 є сином загиблого, якому на момент ДТП було менше двох років та який втратив батька. Тому він позбавлений можливості свідомо побачити батька і зможе дізнатися про нього лише зі слів. Син назавжди залишився напівсиротою. Позбавлений батьківської підтримки та допомоги. Внаслідок смерті батька він позбавлений можливості отримувати допомогу та підтримку від батька, що відновлені у будь-який спосіб бути не можуть. Він був близьким з батьком, вони проживали разом, батько піклувався про нього та допомагав матеріально. ОСОБА_3 втратив батька в ранньому віці, що для дитини дуже сильне потрясіння, він відчуває страждання та біль пов`язані з втратою рідного батька, неможливістю поспілкуватися з батьком, отримати від нього пораду.

Позивачі вказали, що втратили найближчу людину, голову сім`ї, позбавились підтримки батька та чоловіка, любові та допомоги. Щодо тяжкості вимушених змін, позивачі зазначили, що враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачів й загиблого об`єднували тісні сімейні зв`язки, а також спільний побут - в зв`язку зі смертю чоловіка та батька вимушені зміни в житті є дуже тяжкими, останнім потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану позивачі вказали, що попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Будь-які зусилля з боку позивачів не призведуть до позитивних змін в їхньому житті, оскільки вони втратили чоловіка та батька назавжди. Страждання позивачів пов`язані зі смертю ОСОБА_4 є не "одномоментними", а "триваючими" тому, що втрата близької людини є непоправною трагедією в їхньому житті.

Враховуючи те, що позивачів та загиблого об`єднували тісні стосунки, вони отримували матеріальну підтримку і допомогу від загиблого, а також те, що смерть ОСОБА_4 повністю змінила життя останніх у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивачі оцінюють розмір грошового відшкодування завданої їм моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 800000 грн., тобто по 400000 грн. на кожного.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто із АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_2 100000 гривень грошового відшкодування моральної шкоди завданої смертю чоловіка ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Стягнуто із АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_3 100000 гривень грошового відшкодування моральної шкоди завданої смертю батька ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із АТ "Українська залізниця" в дохід держави 2000 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник АТ "Українська залізниця" адвокат Тарарук Л.Р. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянта зазначив, що суд першої інстанції не мотивував своє рішення у частині розміру моральної шкоди та чи відповідає визначений судом розмір шкоди засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, які настали для позивачів.

Також, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, не врахував конкретних обставин даної справи, відсутності в діях відповідача ознак протиправності та відсутності її вини у нещасному випадку, зважаючи на те, що в діях машиніста вантажного поїзда № 345 сполученням Чортків - Тернопіль не було встановлено протиправності поведінки.

Потерпілий ОСОБА_5 у вечірній час доби знаходився на залізничній колії у стані алкогольного сп`яніння, чим грубо порушив Правила безпеки громадян на залізничному транспорті.

Жодних доказів, в підтвердження фактів, що стали наслідком тяжких страждань, негативних почуттів та пережитого нервово стресу, позбавлені допомоги та підтримки, як стверджує позивач, до позовної заяви не додано.

При винесенні рішення судом не враховано також норми податкового законодавства. Так, у разі часткового задоволення судом позовних вимог позивача, враховуючи, що встановлена судом сума відшкодування моральної шкоди перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (у 2022р-26000 грн), відповідачу, як податковому агенту, при виплаті визначеної судом суми моральної шкоди, необхідно буде утримати з такої суми та сплатити в бюджет 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5% військового збору. Не зазначення в судовому рішенні порядку стягнення із сум, визначених судом до стягнення, передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів, не може вважатися виправданим.

Відзив на апеляційну скаргу представника АТ "Українська залізниця" адвоката Тарарук Л.Р. в суд апеляційної інстанції не поступав.

У судовому засіданні представник АТ "Українська залізниця" адвокат Тарарук Л.Р. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

14 листопада 2022 року на електрону пошту суду від представника ОСОБА_2 адвоката Таргоній В.М. поступило клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. Просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу АТ "Укрзалізниця" без задоволення.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження № 0001387 від 26 липня 2016 року, 16 квітня 2016 року о 20:03 год локомотивна бригада у складі машиніста ОСОБА_6 та помічника машиніста ОСОБА_7 , управляючи вантажним поїздом № 345 сполученням «Чортків - Тернопіль», у складі локомотива 2М62-1259-А/996-Б та 27-ми вантажних вагонів, вагою 1712 тон, рухалася зі швидкістю 28 км/год, залізничним перегоном сполученням «Березовиця-Тернопіль» у напрямку від станції «Чортків» до станції «Тернопіль-пасажирський». Під час руху на 2 км 9 п.к. (+15 км.) навпроти будинку АДРЕСА_1 , вантажний поїзд № 3450 допустив наїзд (переїзд через тіло) ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та знаходився в межах залізничної колії. Внаслідок даної пригоди потерпілий ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми із травматичною ампутацією лівої верхньої кінцівки та правої стопи, перелому лівої стегнової кістки, масивними ушкодженнями м`яких тканин правої нижньої кінцівки, що призвели до розвитку шокового стану. З вказаними тілесними ушкодженнями ОСОБА_4 був доставлений каретою швидкої допомоги з місця пригоди до відділу анестезіології інтенсивної терапії Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги, де о 07:20 год. ІНФОРМАЦІЯ_3 - помер.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи трупа № 302 від 18.05.2016 року, між травмуванням потерпілого внаслідок залізничної пригоди і настанням його смерті, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок та, зважаючи на важкість стану потерпілого, вживання ним алкогольних напоїв під час перебування на стаціонарному лікуванні, можна виключити. Однак, наявність запаху алкоголю від порожнин та внутрішніх органів його трупа, а також результат судово-медичної експертизи взірців крові і сечі від його трупа, проведеної у відділенні судово-медичної токсикології, при якій виявлено етиловий спирт в концентрації: в крові - 2,03 % (проміле), в сечі - 2,48 % (проміле), свідчить про вживання ним алкогольних напоїв незадовго до поступлення на стаціонарне лікування. Така концентрація етилового спирту у крові відповідає стану середнього ступеня алкогольного сп`яніння.

Позивач ОСОБА_2 є дружиною, а ОСОБА_3 - сином загиблого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Як вбачається з листа-відповіді АТ «Укрзалізниця» від 10.08.2021 № ц-4-88/4077/21, локомотив 2М62 № 965 А, № 965 Б вантажного поїзда, що скоїв наїзд 16.04.2016 на ОСОБА_4 станом на 16.04.2016 перебував у тимчасовій експлуатації у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Тернопіль» регіональної філії «Львівська залізниця», балансоутримувач - виробничий підрозділ «Локомотивне депо Жмеринка» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 19.12.2016 № 792 та наказу регіональної філії «Львівська залізниця» від 13.01.2017 № 19воН/од локомотив 2М62 № 965 А, № 965 Б передано на баланс виробничого підрозділу «Локомотивне депо Тернопіль» регіональної філії «Львівська залізниця». Машиніст ОСОБА_6 працює у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Тернопіль» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 23.09.2013.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 липня 2016 року за №0001387, закрито у зв`язку з відсутністю в діях працівників залізничного транспорту, а саме машиніста ОСОБА_6 та помічника машиніста ОСОБА_7 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 276 КК України.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2014 р. при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно із ч. 3-5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно зі ст. 1193 ЦК України - якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом; вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання; суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Також потрібно враховувати що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Встановивши наявність причинно-наслідкового зв`язку між смертю ОСОБА_5 та отриманої ним унаслідок нещасного випадку травми, несумісної із життям, що підтверджується медичними документами та не спростовано відповідачем, суд першої інстанції вірно встановив, що між шкодою та протиправною поведінкою відповідача - втрата життєвих зв`язків позивача з рідною людиною, існує причинний зв`язок, тому суд, враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних зі смертю її чоловіка та батька її сина, зважаючи на засади розумності й справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позов.

Посилання представника апелянта на те, що в матеріалах даної справи відсутні докази, які б підтверджували твердження позивачів про істотні зміни у житті внаслідок загибелі ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки сам факт загибелі чоловіка та батька її дитини для дружини і сина є моральним стражданням.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачами доведено факт завдання їм моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які вони зазнали внаслідок смерті чоловіка та батька, порушення укладу їхнього життя та зруйнування нормальних сімейних зв`язків, які існували між загиблим та його дружиною і сином, позбавила матеріальної та моральної підтримки у майбутньому.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що завданню шкоди сприяла груба необережність самого ОСОБА_4 , оскільки останній знаходився в межах колії у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим та у відповідності до вимог, передбачених ч. 2 ст. 1193 ЦК України, суд зменшив розмір моральної шкоди із 400000 грн до по 100000 грн. кожному.

Твердження представника апелянта про те, що шкода спричинена не з вини працівників АТ «Укрзалізниця», а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи в суді першої інстанція та в апеляційному суді не встановлено.

Що стосується покликань в апеляційній скарзі на те, що з 23 травня 2020 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо оподаткування доходів податком на доходи фізичних осіб, внесені Законом України від 16 січня 2020 року 466-ІХ "Про внесення змін до ПК України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві", то дійсно зміни були внесені до ст. 164.2.14 ПК України щодо оподаткування на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди.

У зв`язку з цим, апелянт просить суд при винесенні рішення у даній справі врахувати вищевказані зміни в податкове законодавство та визначити порядок його виконання із врахуванням обов`язку відповідача щодо сплати податків із сум, що стягуються на користь позивачів.

Так, згідно з підпунктом "а" п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст.164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Отже, чинним податковим законодавством дійсно передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У справі, що переглядається, це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті чоловіка і батька, що є заподіяння шкоди здоров`ю найвищого ступеня, отже, вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок смерті чоловіка.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необхідності включення до оподатковуваного доходу платника податків відшкодування моральної шкоди у розмірі визначеному рішенням суду, який перевищує чотирикратну мінімальну заробітну плату у контексті спірних правовідносин, є суб`єктивним трактуванням апелянтом норм матеріального права.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства "Українська залізниця" адвоката Тарарука Леоніда Ростиславовича залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 червня 2022 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: Н.М. Храпак

Г.М. Шевчук