Справа № 683/1745/22
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

адвоката Віхерко Н.О.

представника відповідача КЕВ м. Хмельницький Волковицького А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Старокостянтинів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №683/1745/22, 2/683/699/2022 за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький (далі КЕВ м. Хмельницький) і просить поновити її на роботі у КЕВ м. Хмельницький та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 червня 2022 року і по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що вона працювала у КЕВ м. Хмельницький на посаді чергової гуртожитку. Із листа від 13 червня 2022 року вона дізналась, що наказом начальника КЕВ м. Хмельницький №61 від 13 червня 2022 року її звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Своє звільнення з роботи вважає незаконним, посилаючись на те, що її відсутність на роботі була обумовлена поважними причинами.

Зокрема, вказує, що в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, а тому з метою збереження свого життя вона була змушена виїхати за межі України до Республіки Польща, де офіційно зареєструвалась та повідомила про це роботодавця. Перебуваючи на території Республіки Польща, вона захворіла та 29 квітня 2022 року звернулась за медичною допомогою, а 29 травня 2022 року їй була проведена операція. В зв`язку із воєнним станом в Україні, а також через проблеми зі здоров`ям вона не мала змоги повернутись на територію України та перебуває у Республіці Польща.

Однак, приймаючи рішення про її звільнення з роботи за прогул без поважних причин, відповідач не вжив заходів щодо з`ясування обставин відсутності її на робочому місці та в супереч вимог ст.149 КЗпП України не зажадав від неї відповідних письмових пояснень.

Оскільки вона не вийшла на роботу з поважних причин, обмовлених евакуацією у більш безпечні регіони через ведення воєнних дій на території України, а також через незадовільний стан здоров`я, тому вважає, що її звільнення є незаконним та просить поновити її на роботі. Також на підставі ст.235 КЗпП України просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2022 року і по день ухвалення судом рішення про поновлення її на роботі.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Віхерко Н.О. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на те, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки через військову агресію з боку російської федерації змушена була виїхати до більш безпечного регіону до Республіки Польща, де захворіла та зазнала відповідного операційного втручання.

Представник відповідача КЕВ м. Хмельницький Волковицький А.О. в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулось із дотриманням трудового законодавства. Представник також підтримав відзив, який у визначений судом строк був поданий відповідачем.

Зокрема, у своєму відзиві КЕВ м. Хмельницький вказує, що ОСОБА_1 займала посаду чергової гуртожитку Старокостянтинівського гарнізону та працювала у м. Старокостянтинів, яке не відноситься до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, а тому прямої загрози життю та здоров`ю ОСОБА_1 не було. Про свій виїзд за межі України ОСОБА_1 не повідомляла КЕВ м. Хмельницького, як і не повідомляла про своє захворювання та про необхідність проведення їй операції, жодних доказів на підтвердження цих обставин вона не надавала. З 16 березня 2022 року по 31 травня 2022 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. В подальшому ОСОБА_1 в чергове звернулась із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати з 01 червня 2022 року по 31 червня 2022 року, однак її було відмовлено у наданні такої відпустки на підставі ч.2 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», оскільки КЕВ м. Хмельницький є критичною інфраструктурою та здійснює забезпечення та експлуатацію військових частин та воєнних об`єктів. Про те, що ОСОБА_1 не надано відпустки без збереження заробітної плати з 01 червня 2022 року, її повідомила завідуюча гуртожитками ОСОБА_2 за допомогою засобів електронного зв`язку. Однак, ОСОБА_1 01 червня 2022 року на роботу не вийшла, а тому за результатами службового розслідування було вирішено звільнити її з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді чергової гуртожитків Старокостянтинівського гарнізону КЕВ м. Хмельницький.

З 25 лютого 2022 року по 15 березня 2022 року ОСОБА_1 перебувала у черговій щорічній відпустці за 2022 рік.

Крім того, на підставі заяв ОСОБА_1 від 15 березня 2022 року, від 31 березня 2022 року та від 27 квітня 2022 року їй надавалась відпустка без збереження заробітної плати з 16 березня 2022 року по 31 травня 2022 року.

26 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до начальника КЕВ м. Хмельницький ОСОБА_3 із черговою заявою, у якій просила надати їй відпустку строком на 1 місяць без збереження заробітної плати з 01 червня 2022 року по 31 червня 2022 року в зв`язку із проведенням їй операції.

На вказаній заяві ОСОБА_1 наявний запис завідуючої гуртожитків ОСОБА_4 від 27 травня 2022 року, про те, що вона заперечує у наданні ОСОБА_1 такої відпустки, а також наявна резолюція начальника КЕВ м. Хмельницький ОСОБА_3 : «не дозволяю».

01 червня 2022 року працівниками КЕВ м. Хмельницький ОСОБА_4 (завідувач гуртожитками), ОСОБА_5 (бухгалтер гуртожитків), ОСОБА_6 (чергова гуртожитків) та ОСОБА_7 (чергова гуртожитків) складено акт про відсутність 01 червня 2022 року чергової гуртожитків ОСОБА_1 на робочому місці в гуртожитку по АДРЕСА_1 на протязі її робочої зміни, причина відсутності перебування за кордоном.

Того ж дня завідуюча гуртожитками ОСОБА_4 склала доповідну записку, у якій повідомила начальника КЕВ м. Хмельницький ОСОБА_3 про відсутність на робочому місці протягом робочої зміни 01 червня 2022 року чергової гуртожитками ОСОБА_1 . У доповідній записці також вказано, що зв`язавшись із ОСОБА_1 у телефонному режимі, було встановлено, що вона перебуває за кордоном.

Наказом начальника КЕВ м. Хмельницький №119 від 01 червня 2022 року було призначене службове розслідування по факту відсутності на роботі чергової гуртожитків Старокостянтинівського гарнізону ОСОБА_1 .

Згідно акту службового розслідування, затвердженого 09 червня 2022 року начальником КЕВ м. Хмельницький, встановлено, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі на протязі чергових змін з 01 по 10 червня 2022 року, в зв`язку із чим її запропоновано звільнити з роботи за прогул без поважних причин.

Відповідно до табеля обліку робочого часу за червень 2022 року, ОСОБА_1 не з`явилась на роботі та допустила прогул у її чергові зміни з 01 червня 2022 року по 14 червня 2022 року включно.

Наказом начальника КЕВ м. Хмельницький №61 від 13 червня 2022 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України з 01 червня 2022 року за прогул без поважних причин.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22 і 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 9), у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Частинами першою, третьою статті 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.

Згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому було продовжено до 25 серпня 2022 року.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-ІХ від 15 березня 2022 року, в редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 , протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в зв`язку із військовою агресією російської федерації виїхала до Республіки Польща, де у встановленому порядку стала на облік та 22 березня 2022 року їй було присвоєно номер PESEL (номер загальної системи електронного обліку населення) 3 (а.с.15-16).

Згідно інформаційної картки лікування у стаціонарі від 29 квітня 2022 року ОСОБА_1 з 27 квітня 2022 року по 29 квітня 2022 року перебувала на стаціонарному лікуванні у гінекологічному відділенні спецлікарні «Інфланка» ім Крисі Ніжинської, що у м. Варшава, Республіки Польща (а.с.63-65).

З 16 травня 2022 року по 23 травня 2022 року ОСОБА_1 знову перебувала на стаціонарному лікуванні у гінекологічному відділенні спецлікарні «Інфланка» ім Крисі Ніжинської, що у м. Варшава, Республіки Польща, де їй 19 травня 2022 року була проведена операція (лапароскопія та бічна маткова опекція з використанням сітки), що підтверджується інформаційною карткою лікування у стаціонарі від 23 травня 2022 року (а.с.66-68).

Зі змісту вказаної інформаційної картки лікування в стаціонарі від 23 травня 2022 року також вбачається, що ОСОБА_1 надано рекомендації лікування, серед яких передбачено зняття швів на 8-10 день після операції в клініці лікарні або у лікуючого лікаря.

У цей період з 16 березня 2022 року по 31 травня 2022 року ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати.

Про те, що ОСОБА_1 проведено операцію, вона повідомила роботодавця, вказавши про це у своїй черговій заяві від 26 травня 2022 року про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01 червня 2022 року по 31 червня 2022 року.

Однак, незважаючи на такі обставини, начальник КЕВ м. Хмельницький відмовив ОСОБА_1 у наданні відпустки без збереження заробітної плати, про що свідчить відповідна резолюція на заяві.

При цьому, жодних належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 була повідомлена про ненадання їй такої відпустки, відповідач суду не надав.

Показання свідка ОСОБА_4 , яка в судовому засіданні стверджувала, що вона в телефонному режимі за допомогою додатку «Вайбер» повідомила ОСОБА_1 про те, що їй не надали відпустку без збереження заробітної плати, суд оцінює критично, оскільки вона не могла назвати конкретну дату, коли саме вона повідомила позивачку, вказавши, що заяву від ОСОБА_1 вона отримала наприкінці тижня, а повідомила її про ненадання відпустки на початку тижня. Номер телефону, на який вона повідомляла ОСОБА_1 , свідок назвати також не змогла, вказавши, що номер телефону та усю переписку із ОСОБА_1 вона видалила.

До видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 відповідач ініціював проведення службового розслідування по факту її відсутності на роботі, однак у акті службового розслідування від 09 червня 2022 року зафіксовано лише факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці і жодним чином не з`ясовано причини її відсутності.

Також у порушення вимог ч.1 ст.149 КЗпП України КЕВ м. Хмельницького не вжило ніяких заходів для отримання від ОСОБА_1 письмових пояснень щодо відсутності її на робочому місці.

Оскільки станом на 01 червня 2022 року ОСОБА_1 , в зв`язку із агресією російської федерації та необхідністю збереження свого життя, під час дії воєнного стану, перебувала за межами території України, а саме у Республіці Польща, де з 16 травня 2022 року по 23 травня 2022 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні та зазнала оперативного втручання, яке передбачало необхідність через 8-10 днів її особистої присутності для зняття швів, а також враховуючи, що вона завчасно 26 травня 2022 року направила роботодавцю заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 01 червня 2022 року по 31 червня 2022 року, у якій повідомила про проведену їй операцію, тому у КЕВ м. Хмельницький були відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Причини відсутності ОСОБА_1 на роботі 01 червня 2022 року суд визнає поважними, у зв`язку із чим ОСОБА_1 слід поновити на роботі на посаді чергової гуртожитків Старокостянтинівського гарнізону КЕВ м. Хмельницький з 01 червня 2022 року.

Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України не встановлено і відповідач законність звільнення не довів, тому відповідно до статті 235 КЗпП України на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає розрахунку відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

При цьому середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому працівника було звільнено (див. постанову Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №564/2797/19).

Із наданих відповідачем довідок про заробітну плату ОСОБА_1 вбачається, що перед звільненням вона відпрацювала у лютому 2022 року 4 робочих дні, а у січні 2022 року 13 робочих днів, у зв`язку з чим їй нарахована заробітна плата: за січень 2022 року у розмірі 4843,04 грн., за лютий 2022 року - 1410,35 грн., (а.с.44, 53).

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 протягом останніх двох календарних місяців, які передували її звільненню з роботи (січень, лютий 2022 року), становила 367 грн 85 коп. ((4843,04 + 1410,35 +) : (13 + 4)).

Вимушений прогул ОСОБА_1 у період з 13 червня 2022 року по 15 листопада 2022 року включно (в межах заявлених позовних вимог) тривав 112 робочих днів (14+21+23+22+21+11), тому її середній заробіток за цей період становить 41199 грн. 20 коп. (367,85 х 112).

Ця сума підлягає стягненню з КЕВ м. Хмельницький на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України, та з урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1984 грн. 80 коп. (992,40 за вимогу немайнового характеру + 992,40 за вимогу майнового характеру).

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 з 01 червня 2022 року на посаді чергової гуртожитків Старокостянтинівського гарнізону Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 41199 грн. 20 коп., з яких підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Хмельницький на користь держави 1984 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допустити до негайного виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький, місце знаходження: вул. Героїв АТО,3/1 м. Хмельницький, 29006, .

Повний текст рішення складено 21 листопада 2022 року.

Суддя: