Справа № 490/6062/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Марченку О.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 в якому просила розірвати шлюб укладений між сторонами та визначити місце проживання спільної з відповідачем доньки ОСОБА_3 з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2021 року визначено головуючого у справі суддю Шолох Л.М.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.08.2021 року справу прийнято до розгляду і відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.08.2021 року вирішено перейти до розгляду справи у загальному позовному провадженні, залучено до участі у справі орган опіки та піклування та зобов`язано його надати висновок про доцільність задоволення позовних вимог.

У вересні 2021 року до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю визнає, проти його задоволення не заперечує.

02.09.2022 року до суду надійшов висновок про доцільність визначення місяця проживання дитини разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У судове засідання сторони та третя особа не з`явилися з невідомих суду причин, надавши заяви про розгляд справи без їх участі. Тому судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін та третьої особи.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

06 вересня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, зареєстровано шлюб, актовий запис № 1321.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною в справі копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Тобто на час розгляду справи судом, дитині виповнилося 6 років.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог про розірвання шлюбу суд зазначає таке.

Доказів наявності обставин, передбачених частиною другою статті 110 Сімейного кодексу України, матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог щодо розірвання шлюбу суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 51 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейним союзом жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 Сімейного кодексу України).

Одним із способів припинення шлюбу є його розірвання (частина друга статті 104 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина третя статті 110 Сімейного кодексу України).

За змістом статті 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Вирішуючи питання про можливість розірвання шлюбу, суд відповідно до частини другої статті 112 Сімейного кодексу України має з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Рішення про розірвання шлюбу поставляється судом, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина друга статті 112 Сімейного кодексу України).

Судом встановлено, що сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, примиритися не бажають та наполягають на розірванні шлюбу.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 104, 110, 112 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим та суперечитиме інтересам сторін.

Тому позов слід задовольнити та розірвати шлюб, укладений між сторонами.

Суд зазначає, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина друга статті 114 Сімейного кодексу України).

Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи дитина проживає разом із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 За цією ж адресою зареєстровано місця проживання дитини.

Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 02.09.2022 року № 3004/02.02.01-22/25/14/22, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із такого.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Вивчивши матеріали справи судом встановлено, що на даний час дитина проживає з матір`ю ОСОБА_4 , яка створила належні умови для її проживання, а орган опіки та піклування не вбачає підстав для зміни місця проживання дитини. Відповідач позов визнав та не заперечував проти того, що дитина буде проживати з матір`ю.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

З матеріалів справи слідує, що за подачу цього позову позивач сплатила 908 грн 00 коп. судового збору. Тому, відповідно до приписів статті 141, 142 ЦПК України, позивачу слід повернути з державного бюджету 454 грн 00 коп. судового збору та стягнути з відповідача на її користь 454 грн 00 коп.

Оскільки позивачем друга позовна вимога не була оплачена судовим збором, з відповідача на підставі статтей 141, 142 ЦПК України слід стягнути 454 грн 00 коп. на користь державного бюджету.

Керуючись статтями 12, 13, 79-81, 14, 200, 259-265 ЦПК України, суд -

УХ В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який було зареєстровано 06 вересня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1321.

Визначення місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 454 грн 00 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454 грн 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 454 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту складання повного тексту шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Інформація про сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Суддя Л.М. Шолох