КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/6397/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

установив:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2019 року, справу передано за територіальною підсудністю до Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30 січня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 744576 грн.

Датою повернення грошових коштів визначено 30 січня 2016 року.

Відповідач, грошові кошти отримані за договором позики, не повертає та від спілкування з цього приводу ухиляється.

Розрахунок 3% річних здійснюється з урахуванням наступного: сума боргу становить еквівалент 744576 грн.; період затримки при розрахунку - з 31 січня 2016 року по 04 серпня 2017 року; кількість днів прострочення - 551 дні; грошовий вираз 3% річних - 33720,11 грн.; інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання становить - 150478,80 грн.

Просив стягнути з відповідача вищезазначені грошові кошти.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30 січня 2013 року у розмірі 744576 грн основного боргу, 3% річних в розмірі 13218,77 грн та 150478,80 грн інфляційних витрат.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що 30 січня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір позики.

30 січня 2013 року між позивачем та відповідачем також було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 236, 9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого, продаж житлового будинку вчинено за 670313,76 грн.

В той же день, 30 січня 2013 року сторони уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,11 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Продаж земельної ділянки вчинено за 166231,23 грн.

Всі договори укладено нотаріально.

Договори купівлі-продажу землі і будинку укладені із відкладальною умовою, тобто оформили сьогодні, а оплата протягом трьох років, рівними частинами.

В той же час позивач нібито надав відповідачу безвідсоткову позику у розмірі вартості будинку і земельної ділянки, і тепер вимагає її повернення.

У серпні 2016 року позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив розірвати договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, укладені ним із відповідачем 30 січня 2013 року, зобов`язати відповідача повернути йому житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач стверджував що ОСОБА_1 розрахунків за обома договорами не здійснював.

18 грудня 2017 року набрала законної сили постанова апеляційного суду Київської області, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2017 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу житлового будинку, розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення майна відмовлено.

Апеляційним судом було встановлено, що згідно наявних в матеріалах справи копій розписок від 17 березня 2014 року та 24 квітня 2014 року, оригінали яких були оглянуті колегіє суддів в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в рахунок сплати боргу за договорами, укладеними між ними 30 січня 2013 року, грошові суми в розмірі 200000 грн (розписка від 17 березня 2014 року) та 100000 грн (розписка від 24 квітня 2014 року).

Крім цього, в розписці від 17 березня 2014 року зазначено, що загальна сума коштів, сплачена ОСОБА_1 становить 640000 грн, а залишок за двома договорами складає 1135270 грн або 119502 доларів США за курсом НБУ на 17 березня 2014 року.

Згідно розписки від 24 квітня 2014 року залишок по договорам на 24 квітня 2014 року становить 1352091 грн.

Всього, виходячи зі змісту розписок, ОСОБА_1 сплачено Демченко 740000 грн, що не заперечувалося в судовому засіданні ОСОБА_2 , який підтвердив факт складання розписок від 17 березня 2014 року та 24 квітня 2014 року.

Просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони по справі не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

27 жовтня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Мішустіна М.К. про проведення судового засідання призначеного на 01 листопада 2022 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, а саме системи відеоконференцзв'язку «Easycon».

Розглянувши заявлене клопотання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду. Положення ст.212 ЦПК України не передбачають обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

Частиною 11 ст.212 ЦПК України передбачено, що використовувані судом і учасниками судового процесу технічні засоби і технології мають забезпечувати належну якість зображення та звуку, а також інформаційну безпеку. Учасникам судового процесу має бути забезпечена можливість чути та бачити хід судового засідання, ставити запитання і отримувати відповіді, здійснювати інші процесуальні права та обов`язки.

Відеоконференція, у якій беруть участь учасники справи, фіксується судом, який розглядає справу, за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису. Відео- та звукозапис відеоконференції зберігається в матеріалах справи (ч. 12 ст. 212 ЦПК України).

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що проведення судового засідання в режимі відеоконференції з використанням технічних засобів відео- та звукозапису можливо лише за наявності у суду відповідної технічної можливості.

Однак, 01 листопада 2022 року у Київському апеляційному суді відсутня технічна можливість забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції, оскільки зал 0908, який закріплений за колегією суддів, що розглядає дану справу не забезпечений обладнанням для проведення відео конференції, а в технічно обладнаних залах для проведення судових засідань в режимі відеоконференції на 11 год. 00 хв. 01 листопада 2022 року призначені до судового розгляду справи, які перебувають в провадженні інших суддів.

Саме з тих підстав, що зал 0908, який закріплений за колегією суддів, яка розглядає дану справу не забезпечений відповідним обладнанням для проведення відео конференції, в ухвалі Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року про відкриття провадження у справі не було зазначено про наявність у суді відповідної технічної можливості для проведення відео конференції, як це передбачено ст.212 ЦПК України.

Відтак, заява ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Інші заяви, в тому числі про відкладення розгляду справи від учасників справи не надходили, а тому розгляд справи проводиться на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 січня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 744576 грн.

Пунктом 1. договору передбачено, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 744576 грн.

Пунктом 5 договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позичену суму грошових коштів в національній валюті України згідно умов цього договору у строк до 30 січня 2016 року.

На підтвердження заявлених вимог позивач надав суду для дослідження оригінал договору позики.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 взяте на себе зобов`язання за укладеним із ОСОБА_2 договором позики не виконав, взяті у борг кошти в обумовлений договором строк не повернув, будь-яких належних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості не надав, як і не надав належних доказів щодо не отримання грошових коштів від позивача за договором позики.

Позивач також має право на отримання від позичальника 3% річних від простроченої суми, яка становить 13218,77 грн. та інфляційні витрати у розмірі 150478,80 грн.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст.626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч.1, ч.2 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, за своєю суттю Договір позики про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046,1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13 та від 02 липня 2014 року (справа №6-79цс14).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом вірно було встановлено, що безгрошовість позики не була підтверджена відповідачем згідно ст.1051 ЦК України.

Також, вірно встановлено, що договір позики укладений між сторонами, відповідно до положень ст.204 ЦК України, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постановах від 02 липня 2014 року (справа №3-36цс14), від 02 жовтня 2015 року (справа №3-369цс15).

Статтею ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.2. ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст.44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Відповідно до п.2 та 4 ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч.1 ст.79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені.

Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Зазначення доказів - це інформація, повідомлення про конкретні засоби доказування, на підставі яких підтверджується наявність чи відсутність викладених обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, що було виконано стороною позивача.

Якість доказування забезпечується визначеним ЦПК процесуальним порядком і способом їх дослідження.

Особливість по доказуванню полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі.

Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні і письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування.

Сторони, подаючи докази, реалізують своє право по доказуванню і одночасно виконують обов`язок по доказуванню.

Обов`язок по доказуванню покладається на того, хто звернувся за допомогою до суду.

Право доказування виступає як можливість подання доказів, участь в їх дослідженні, попередній оцінці та гарантується сукупністю процесуальних засобів і реалізується по волі заінтересованих осіб особисто або за допомогою суду у відповідності з своїми інтересами та вибором способу поведінки.

Обов`язок по доказуванню полягає у необхідності виконання комплексу відповідних дій, який гарантується настанням несприятливих правових наслідків у випадку їх невиконання, зокрема, відмовою суду визнати наявність юридичного факту у разі невиконання стороною обов`язку по його доказуванню; якщо позивач не доведе підставу вимоги, то в позові належить відмовити.

Невиконання обов`язку по доказуванню для сторін й інших суб`єктів правового спору матиме матеріально-правові і процесуально-правові наслідки.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів, які б обґрунтовано підтверджували існування обставин, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволенні позову, оскільки сторона позивача довела обставини, на які вона посилалася в обґрунтування позовних вимог.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року, у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2021 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана