справа № 757/189/18-ц головуючий у суді І інстанції Соколов О.М.
провадження № 22-ц/824/7299/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінілон», про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів, та просила зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особовому рахунку № НОМЕР_1 за договором № SAMDN3834 (вклад «Стандарт на 12 місяців») від 14.06.2013 року, в межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку; зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на її особовому рахунку № НОМЕР_2 за договором № SAMDN9221 (вклад «Стандарт на 12 місяців») від 14.06.2013 року, в межах їх залишку, шляхом розблокування зазначеного карткового рахунку; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму невиплачених відсотків за договором № SAMDN3834 (вклад «Стандарт на 12 місяців») від 14.06.2013 року, починаючи з березня 2014 року в розмірі 9.75 % на суму вкладу; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму невиплачених відсотків за договором № SAMDN9221 (вклад «Стандарт на 13 місяців) від 14.06.2013 року, починаючи з березня 2014 року в розмірі 9.75 % на суму вкладу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторонами укладені наведені договори банківського вкладу. В березні 2014 року позивач у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим Російською Федерацією, звернулася до філії «Кримського регіонального управління Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з заявою про закриття вкладів, що передбачено договором. Договір № SAMDN3834 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_1 . Договір № SAMDN9221 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_2 . Проте вказані карткові рахунки позивача були заблоковані. Позивач неодноразово заверталась до відповідача з вимогою про розблокування карткових рахунків, проте жодних шляхів вирішення проблеми у відповідь від відповідача не надійшло.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 49 ЦПК України діяв неправомірно, як під час прийняття розрахунку позивача від 20 травня 2021 року, який був фактично заявою про збільшення позовних вимог, так і під час ухвалення судового рішення, оскільки рішення суду в частині стягнення грошових коштів ґрунтується саме на тих сумах та періодах нарахування відсотків, які були викладені позивачем у наданому розрахунку. Також, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які не підлягають взагалі застосуванню до таких правовідносин. Так, суд в мотивувальній частині рішення посилається на норми статтей 1058, 1060,1061 ЦК України, які регулюють відносини між банком та вкладником, що виникли на підставі договору банківського вкладу, та передбачають видачу вкладу на першу вимогу вкладника та безумовне нарахування процентів на вклад. При цьому, позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення коштів, які перебували на картковому рахунку, а не на депозитному. В ході розгляду справи представником позивача були надані оригінали банківських виписок по депозитним рахункам позивача № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 , з яких вбачається, що всі наявні кошти та залишок по депозитному рахунку були повністю перераховані на картковий рахунок позивача, який є поточним рахунком. Таким чином, у разі, якщо грошові кошти, які знаходилися на рахунку, відкритому за договором банківського вкладу, перераховані на поточний рахунок вкладника, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень ч. 3 ст. 1058 ЦК України. Також, відповідач зазначає, що суд першої інстанції стягнув грошові кошти з відповідача, які фактично не перебувають у його володінні з 17 листопада 2014 року, оскільки були переведені на рахунки іншої особи - ТОВ «ФК «Фінілон». Таким чином, відповідач, посилаючись на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, в постанові Верхового Суду від 18 квітня 2020 року у справі №305/1849/17, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року та постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року, вказує про те, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позовних вимог повністю у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та аргументованим, судом повно та всебічно з`ясовано обставини, надано належну оцінку дослідженим доказами, правильно застосовано норми матеріального права та недопущено порушення норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надала згоду на переведення боргу до ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у зазначеній справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі №201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19, від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц у подібних правовідносинах.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк) укладено депозитний договір № SAMDN3834 (Вклад «Стандарт на 12 місяців») від 14.06.2013 року, відповідно до якого строк дії договору становить 12 місяців, та діє до 14.06.2014 року включно, процентна ставка становить 9,75 річних (а.с. 7, т.1).

14.06.2013 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено депозитний договір № SAMDN3821 (Вклад «Стандарт на 12 місяців»), відповідно до якого строк дії договору становить 12 місяців, та діє до 14.06.2014 року включно, процентна ставка становить 9,75 річних (а.с. 8, т.1).

За умовами укладених договорів банк сплачує позивачу проценти по вкладу згідно договору № SAMDN3834 від 14.06.2013 року у розмірі 9.75 % річних, сума вкладу, згідно умов договору складає 21134 доларів США, згідно договору № SAMDN3821 від 14.06.2013 року 9.75 % річних, сума вкладу, згідно умов договору складає 4913,39 США ( а.с.7-8).

У зв`язку з окупацією АР Крим Російською Федерацією в березні 2014 року, позивач звернулася до філії «Кримського регіонального управління Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» з заявою про закриття вкладу, що передбачено п.9 Договору.

Договір № SAMDN3834 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що передбачено п.3 Договору.

Договір № SAMDN3821 був достроково розірваний, сума вкладу переведена на картковий рахунок № НОМЕР_2 , що передбачено п.3 Договору.

Позивач з березня 2014 року втратила можливість розпоряджатись своїми коштами, оскільки відповідач спочатку тимчасово, а потім зовсім припинив роботу своїх відділень на території АР Криму.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Апеляційний суд частково не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 ЦК України). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Таким чином, стаття 1074 ЦК України встановлює вичерпний перелік підстав, за яких допускається обмеження банком прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, та, зокрема, відсилає на інші спеціальні норми, що регулюють підстави та строки застосування таких обмежень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції при розгляді справи, у банку були відсутні підстави обмежити клієнта розпоряджатися грошовими коштами, що знаходяться на його рахунках.

ПАТ КБ «Приватбанк» взяті на себе зобов`язання за договорами банківського вкладу, зокрема, з повернення належних позивачу суми банківського вкладу та процентів не виконав. Доказів, які б спростовували наявність депозитних зобов`язань перед позивачем суду не надано і такі дані матеріали справи не містять.

Частина перша ст. 1061 Цивільного кодексу України визначає, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Умовами та правилами Договору не передбачено, що використання карткового рахунку/картки обмежено певним відділенням чи певною територією. Отже, картковий рахунок позивача діє на всій території України.

Стороною укладеного договору банківського вкладу є АТ КБ «Приватбанк», а, відтак, згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058,1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «Приватбанк», як юридична особа.

Доводи відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» не несе зобов`язань за спірними договорами, оскільки уклав з ТОВ «ФК «Фінілон» договір про переведення боргу, апеляційний суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (стаття 521 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Таким чином, посилання відповідача про відсутність заперечень позивача щодо переведення боргу та взагалі можливості укладення договору переведення боргу у такий спосіб, суперечить вимогам чинного законодавства.

Твердження відповідача про те, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами (а.с. 150-151), суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, а таке право надано лише позивачу.

Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що позивач, як кредитор, надала згоду на переведення боргу до ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «Приватбанк» є боржником за договорами банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі №201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі №755/17323/19, від 26 січня 2022 року у справі №757/34314/18-ц.

Апеляційна скарга відповідача не містить обґрунтування незаконності вимог позивача щодо усунення перешкод у користуванні коштами, шляхом розблокування карткових рахунків, а, відтак, висновок суду щодо задоволення зазначених вимог є законним та обґрунтованим та доводами апеляційної скарги не спростовується.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення коштів, які перебувають на картковому рахунку, а не на депозитному. Більше того, всі кошти, які перебували у відповідача на депозитних рахунках були переведені на карткові рахунки позивача, а, відтак, у відповідності до вимог ст. 1058 ЦК України правовідносини сторін трансформувалися у правовідносини банківського рахунку. Таким чином, суд неправомірно стягнув з банку відсотки та застосував до даних правовідносин положення ст. 1058-1061 ЦК України.

Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Враховуючи зазначене, після пред`явлення позивачем вимоги про дострокове повернення вкладів, банк мав сплатити відсотки за користування цими коштами, до моменту розірвання депозитних договорів, а, відтак, доводи відповідача щодо незаконного стягнення відсотків, що були нараховані за ставкою, визначеною договорами після їх розірвання, є обґрунтованими.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за вкладами в розмірі, встановленому на час дії договорів банківського вкладу (9,75%) за період після їх розірвання з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) викладено правовий висновок про те, що згідно з частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом «на вимогу», якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами.

Таким чином, після пред`явлення вимоги про дострокове повернення вкладів та/або розірвання договорів депозиту банк має сплатити відсотки за користування цими грошовими коштами в розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 757/40017/17-ц, провадження № 61-4249св19 та від 22 лютого 2021 року у справі № 757/61112/17-ц, провадження № 61-5331св19).

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції стягнув з банку на користь позивача відсотки за користування депозитними вкладами станом на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення в розмірі ставок, встановлених на час дії договорів банківського вкладу.

При цьому, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що укладені між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитні договори не містять визначеного розміру відсоткової ставки за користування грошовими вкладами в разі неналежного виконання зобов`язань за договорами після закінчення строку їх дії, у зв`язку з чим на підставі частини другої статті 1070 ЦК України після пред`явлення позивачем вперше вимоги про повернення вкладів підлягають стягненню відсотки за ставкою, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Як вбачається з матеріалів справи 05 січня 2004 року Наказом № 07 Голови Правління ПАТ КБ «Приватбанк» з 06 січня 2004 року затверджена процентна ставка, зокрема, для вкладів «на вимогу» у гривні, доларах США та євро у розмірі 1% (а.с. 70, т.1).

Згідно виписки від 26 лютого 2019 року договори вкладів були достроково розірвані 12 березня 2014 року (а.с. 96-101, т.1). У зв`язку з цим, банк був зобов`язаний повернути позивачу кошти за договорами вкладів з відсотками у строк закінчення дії договору. Проте, АТ КБ «Приватбанк» кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання.

Виходячи з принципу диспозитивності, суд при нарахування відсотків виходив з періоду, визначеного позивачем, а саме з 12 березня 2014 року по 23 лютого 2021 року.

Оскаржуючи рішення суду в цій частині, відповідач вказує про те, що суд неправомірно використав заяву позивача про збільшення позовних вимог вже після закриття підготовчого засідання, а, відтак, розрахунки є невірними.

Разом з тим, зі змісту судового рішення вбачається, що суд розглянув справу в межах первісних позовних вимог, в яких позивачем не було визначено періоду, за який необхідно стягнути відсотки. Враховуючи зазначене, суд не був позбавлений можливості стягнути відсотки до моменту ухвалення рішення у справі. При цьому, рішення позивачем в цій частині не оскаржується, а, відтак, доводи відповідача щодо невірного періоду, за який стягнуті відсотки, є необґрунтованими.

Отже, заяви позивача про уточнення позовних вимог та надані розрахунки відсотків, фактично були направлені на відмову від частини вимог, оскільки час, за який позивач просив стягнути відсотки, обмежився періодом до 23 лютого 2021 року, в той час як первісні вимоги фактично стосувалися періоду до моменту ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України змінити рішення в частині стягнення відсотків за договорами вкладів, зробивши відповідний розрахунок.

Розрахунок відсотків за договором вкладу №SAMDN3834 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 червня 2013 року:

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
21134Долар США12.03.201423.02.2021
Дата початку нарахування:12.03.2014.

Дата закінчення нарахування:23.02.2021.

Відсоткова ставка:1% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
12.03.201423.02.13411471.27
Всього: 2541 1471.27
Всього: сума відсотків за договором вкладу №SAMDN3834 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 червня 2013 року за період з 12 березня 2014 року по 23 лютого 2021 року складає 1 471 доларів США 27 центів.

Розрахунок відсотків за договором вкладу № SAMDN3821 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 червня 2013 року

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
4913,39длр.12.03.201423.02.2021
Дата початку нарахування:12.03.2014.

Дата закінчення нарахування:23.02.2021.

Відсоткова ставка:1% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
12.03.201423.02.13,391342,05
Всього: 2541 342,05
Всього: сума відсотків за договором вкладу № SAMDN3821 (вклад «Стандарт на 12 місяці») від 14 червня 2013 року за період з 12 березня 2014 року по 23 лютого 2021 року складає 342 доларів США 05 центів.

Отже, з відповідача підлягають стягненню суми не виплачених відсотків за договором № SAMDN3834 від 14 червня 2013 року за період з 12 березня 2014 року по 23 лютого 2021 року у розмірі 1 471 доларів США 27 центів та за договором № SAMDN3821 від 14 червня 2013 року у розмірі 342 долари США 05 центів.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги в частині майнових вимог АТ КБ «Приватбанк» сплатив судовий збір у розмірі 13 215 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача, а позивач звільнена від сплати судового збору, судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги (91,32%) підлягає компенсації за рахунок держави на користь АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 12 067 грн. 94 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 року в частині стягнення відсотків змінити, виклавши абзаци четвертий та п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму невиплачених відсотків за договором №SAMDN3834 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) від 14 червня 2013 року починаючи з 12 березня 2014 року по 23 лютого 2021 року в сумі - 1 471 (одна тисяча чотириста сімдесят один) долар США 27 центів.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 суму невиплачених відсотків за договором № SAMDN9221 (вклад «Стандарт» на 12 місяців) від 14 червня 2013 року починаючи з 12 березня 2014 по 23 лютого 2021 року в сумі - 342 (триста сорок два) долари США 05 центів».

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2021 рокузалишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження - вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код 14360570, судовий збір у розмірі 12 067 грн. (дванадцять тисяч шістдесят сім) гривень, 94 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.