Головуючий у І інстанції Савлук Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до Дніпровськогорайонного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 512/07/2013/0345 від 24 липня 2013 року, розмір якої станом на 03 березня 2020 року складає суму 305 697,14 грн., з яких заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2015 року дорівнює 47 697,14 грн.; заборгованість по кредиту дорівнює 258 000,00 грн. Також позивач просив стягнути з відповідачів сплачений за подачу позову судовий збір.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що 24 липня 2013 року між Акціонерним банком «Укргазбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №512/07/2013/0345, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 270 000,00 грн. на строк до 21 липня 2028 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 16,00 % річних.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти, натомість відповідач неналежним чином виконував умови договору в частині повернення тіла кредиту та сплати відсотків за користування ним, у зв`язку із чим за договором утворилась заборгованість на загальну суму 305 697,14 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 258 000,00 грн. та заборгованості по процентам за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 47 697,14 грн.

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 24 липня 2013 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки №512/07/2013/0345-П, за умовами пункту 1.2. якого ОСОБА_2 зобов`язалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання у повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором.

З урахуванням того, що відповідачі не виконали договірні зобов`язання, передбачені кредитним договором, позивач і звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ПАТ АБ «Укргазбанк»подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2020 рокускасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що судом першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні позову з підстав наявності мораторію, який передбачений пунктом 14.2 статті 14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», оскільки цей встановлений законом мораторій свідчить не про відсутність у відповідачів обов`язку з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом на час тимчасової окупації, а про встановлене законом відстрочення виконання відповідних зобов`язаньупродовж строку тимчасової окупації території Автономної республіки Крим (мораторій).

Законодавче визначення поняття «мораторій» закріплене у пункті 2 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України. За змістом вказаної статті мораторій - це відстрочення виконання зобов`язання.

У постанові Верховного Суду (Касаційний цивільний суд) від 18 січня 2018 року по справі № 643/2333/15-ц зроблено правовий висновок, що оскільки закон, яким встановлено мораторій, не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників, які підпадають під дію положень цього закону на період його чинності.

Відповідно до частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім цього, пункт 14.2 статті 14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» визначає, що від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним звільняється не будь-яка особа, а лише та, що має статус внутрішньо переміщеної.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що відповідачі мають чинну довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З огляду на вищевказане, при вирішенні справи по суті, суд першої інстанції не дослідив наявність у відповідачів статусу внутрішньо переміщених осіб, що свідчить про необґрунтованість рішення суду, оскільки висновки суду в цій частині ґрунтуються виключно на припущеннях.

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у матеріалах справи доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 липня 2013 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір за №512/07/2013/0345, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 270 000,00 грн., зі сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами у межах строку кредитування у розмірі 16,00% річних, за користування кредитними коштами, що не повернуті у терміни, передбачені цим Договором, процентна ставка встановлюється у розмірі 16,00% річних, строком по 21 липня 2028 року (а.с.17-19).

Відповідно до п. 2.1 кредитного договору за № 512/07/2013/0345 згідно договору іпотеки «майнових прав на нерухоме майно» без оформлення заставної від 24 липня 2013 року, укладеного одночасно з цим договором між банком та ОСОБА_1 , у забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, банком приймаються майнові права, які зазначені у п. 1.2. цього договору, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що в якості забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 24 липня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 512/07/2013/0345-П (а.с.22), відповідно до умов якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконанням Позичальником зобов`язань по кредитному договору № 512/07/2013/0345 від 24 липня 2013 року, укладеному між Кредитором та Позичальником, за умовами якого Позичальник зобов`язаний у порядку та на умовах, викладених у кредитному договорі, не пізніше 21 липня 2028 року повернути кредит у розмірі 270 000,00 грн., сплатити проценти за користування кредитними коштами у межах строку кредитування, виходячи з 16,00% річних, сплатити проценти за користування кредитними коштами, що не повернуті у термін, передбачений кредитним договором. Поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання виконав належним чином, оскільки надав відповідачу обумовлені кредитним договором кошти.

Натомість відповідач свої зобов`язання виконував неналежним чином, у зв`язку із чим за договором утворилась заборгованість, яка станом на 03 березня 2020 року дорівнює 305 697,14 грн. та складається з: 47 697,14 грн. заборгованості за нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 01 березня 2014 року по 30 квітня 2015 рік та 258 000,00 грн. заборгованості по кредиту.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції погодився з доводами позивача в частині наявності у відповідачів заборгованості за кредитним договором у зв`язку із порушенням ними його умов, однак дійшов висновку, що вимогибанком заявлені передчасно, у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, що відповідно до п.п.5.4, 5.5 укладеного між сторонами договору звільняє відповідачів від відповідальності за невиконання його умов.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно п.п. 5.4., 5.5. кредитного договору, на які послався суд, позичальник не відповідає за порушення зобов`язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (обставин форс-мажору), визначених цим розділом.

Сторони погодилися, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили), що не залежать від волі Сторін, як: війна, військові дії, блокади, ембарго, інші міжнародні санкції, валютні обмеження, інші дії держави, що створюють неможливість виконання Сторонами своїх зобов`язань, пожежі, повені, інші стихійні лиха або сезонні природні явища, Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання будь-якого положення або положень цього Договору на період дії зазначених обставин. Про настання форс-мажорних обставин Сторона, на яку вплинули такі форс-мажорні обставини, зобов`язана повідомити іншу Сторону протягом 7-ми календарних днів з моменту виникнення таких обставин.

Виходячи з тлумачення вищевказаних пунктів укладеного між сторонами кредитного договору, слід дійти висновку, що про настання форс-мажорних обставин, які вплинули на сторону, ця сторона зобов`язана повідомити іншу сторону договору протягом 7-ми днів з моменту виникнення цих обставин. При цьому, саме позичальник задля звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у зв`язку із обставинами форс-мажору має довести, що ці обставини форс-мажору і спричинили порушення ним зобов`язань.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, повідомляв іншу сторону - ПАТ АБ «Укргазбанк» про настання форс-мажорних обставин, що є обов`язковим для застосування цих пунктів договору та звільнення позичальника від виконання його зобов`язань за умовами договору. Більш того, саме позичальник має довести, що невиконання ним зобов`язань є наслідком дії форс-мажорних обставин, однак матеріали справи жодних доказів з цього приводу не містять.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду про застосування п.п. 5.4, 5.5. кредитного договору в якості підстави для відмови в позові є помилковим, зважаючи на відсутність у справі доказів наявності підстав для застосування вищевказаних положень кредитного договору.

Необгрунтованим також є і посилання суду у рішенні на ст. 14 Закону України «Про створення вільної економічної зони «Крим» та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», п. 14.2. якої передбачає, що упродовж строку тимчасової окупації внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території АР Крим звільняється від обов`язку погашення основної суми іпотечного кредиту та нарахованих відсотків за ним, якщо об`єктом іпотеки є майно, розташоване (зареєстроване) на території, яка після укладення такого іпотечного договору стала тимчасово окупованою.

Зі змісту даної правової норми вбачається, що вона поширюється лише на певну категорію осіб, а саме на осіб, які мають статус внутрішньо переміщеної особиз тимчасово окупованої території АР Крим, натомість в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають статус внутрішньо переміщених осіб з тимчасово окупованої території АР Крим. Відтак, висновки суду про застосування вищевказаної правової норми до спірних правовідносин є помилковими, оскільки ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим згідно вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Таким чином, судом першої інстанції ухвалене рішення, яке ґрунтується на припущеннях, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, отже рішення не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, встановленим ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування заочного рішення суду про відмову в позові та ухвалення по справі нового рішення.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк», колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за невиконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

На підставі вищенаведених правових норм та зважаючи на доведеність наявними у справі належними та допустимими доказами тієї обставини, що внаслідок неналежного виконання відповідачем ОСОБА_1 , як позичальником, обов`язків по поверненню кредиту та сплати відсотків за користування ним, за договором утворилась заборгованість, яку позичальник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 зобов`язані погасити згідно вимог закону, колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення цієї заборгованості законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі поданих ним доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем обов`язок по доведенню його позовних вимог виконано повністю та у встановлений законом спосіб, натомість відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б спростували докази, надані суду позивачем.

Враховуючи те, що судом рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування заочного рішення суду про відмову в позові та ухвалення по справі нового рішення про задоволення позову та стягнення в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 512/07/2013/0345 від 24 липня 2013 року в розмірі 305 697 грн. 14 коп.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Таким чином, зважаючи на те, що апеляційна скарга ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягає задоволенню, апеляційний суд на підставі положень ст. 141 ЦПК України вважає за необхідне стягнути на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» сплачений ним за подачу позову та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 11 463 грн. 63 коп. з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року- скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 512/07/2013/0345 від 24 липня 2013 року в розмірі 305 697 грн. 14 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 258 000 грн. 00 коп. та заборгованості за процентами за період з 01.03.2014 року по 30.04.2015 року у розмірі 47 697 грн. 14 коп.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги на суму 11 463 грн. 63 коп., по 5 731 грн. 82 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді: