ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/731/22 Справа № 199/4736/21 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 21 вересня 2002 року до 07 червня 2021 року.

За період перебування у шлюбі, 23 вересня 2017 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. та зареєстрованого в реєстрі №7841, сторонами була придбана у спільну сумісну власність двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 625 785 грн.

Позивач просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеної квартири, оскільки дане нерухоме майно є предметом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,9 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 3 163,93 грн.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

ОСОБА_2 , відповідно до ст.360 ЦПК України, подала відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 вересня 2002 року до 07 червня 2021 року.

За період перебування у шлюбі, сторонами було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем по справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, не надано, а тому за вказаних умов дійшов висновку, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною власністю сторін та підлягає поділу між ними в рівних частинах з визнанням за позивачем права власності на Ѕ її частину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно із ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У своїй скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 23 вересня 2017 року, що на укладання та підписання цього Договору надано заяву дружини Покупця про те, що вона проти купівлі зазначеного майна не заперечує (а.с.21-23).

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на вищезазначену квартиру, зокрема, що спірне майно було придбано саме за його особисті кошти, скаржником ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не було надано.

Таким чином, судом першої інстанції повно з`ясовано обставини справи, а саме, що доказів того, що спірна квартира придбана ОСОБА_1 за його особисті кошти, отримані за договором позики від 20 вересня 2017 року, суду надано не було та факт придбання такого майна за спільні кошти подружжя ним не спростовано, а отже підстави вважати, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є особистою приватною власністю відповідача відсутні, тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність поділу вказаної квартири як спільного майна подружжя.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, а тому доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова