ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 617/576/21 Номер провадження 22-ц/814/3143/22Головуючий у 1-й інстанції Глоба М.М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 серпня 2021 року, постановлене суддею Глобою М.М.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

23.12.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що із 17.06.1972 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 13.12.2017 (справа №617/1623/17). Проте фактично шлюбні відносини між сторонами були припинені задовго до офіційного розлучення та уже із 2013 року припинили ведення спільного господарства, мали окремі бюджети, проте продовжували проживати в спільному будинку.

Під час шлюбу, але за особисті кошти, ОСОБА_1 уклала два строкових депозитних договори із АТ КБ «ПриватБанк», а саме: №SAMDNWFD201 «Стандарт» від 14.01.2016, по закінченню його дії, 18.01.2018, розмір вклада із відсотками становив 3 676,31 доларів США; №SAMDNWFD401 «Стандарт» від 26.03.2017, по закінченню його дії, 27.01.2018, розмір вкладу з відсотками 123 391,80 грн.

Вона, позивачка, є єдиним власником указаних вкладів, які не створені спільними зусиллями чи спільною працею подружжя, а зароблені нею особисто упродовж 2013-2017 років від ПП у м.Щебекіно РФ.

Відповідач із 2005 року не працює, а із 2010 року - перебуває на пенсії, живе за рахунок позивача, протиправно заволодів придбаним у шлюбі автомобілем. Вона, позивачка,пільг, пенсії не отримує, інших доходів не має, є фізично хворою людиною та потребує дороговартісного лікування.

Із підстав викладеного просить визнати за нею право особистої власності на грошові кошти, отримані за строковими депозитними договорами, укладеними із АТ КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD201 від 14.01.2016 в сумі 3 676,31 доларів США; №SAMDNWFD401 від 26.03.2017 в сумі 123 391,80 грн.

Рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 17.08.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вклади за депозитними договорами, а тому у задоволенні позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

Із рішенням районного суду не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Із підстав, попередньо викладених у позові, доводить, що на момент укладення депозитних договорів шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені, участі в накопиченнях відповідач не приймав, про наявність банківських вкладів не знав та дізнався під час розгляду судом справи про поділ майна подружжя.

Наполягає, що банківські вклади є її особистою власністю, оскільки кошти вона заробила власною важкою працею упродовж 2013-2017 років, як ПП в м.Щебекино РФ. На теперішній час, за віком та станом здоров`я, вона не має можливості працювати, заробітку не має, потребує лікування.

Вважає, що районний суд неправильно оцінив наявні у справі докази, зокрема, зміст рішення суду про розірвання шлюбу, а саме, що ініціатором розлучення стала вона, ОСОБА_1 , із підстав погіршення стосунків упродовж останніх 11 років та відсутність спільного господарства, що, фактично, визнано відповідачем, який не заперечував проти розірвання шлюбу.

Також поза увагою районного суду залишилося свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи ПП, видане РФ від 19.08.2008, яке підтверджує факт зайняття нею підприємницькою діяльністю.

Зазначає, що є юридично не обізнаною, а тому не знала, що клопотання про виклик свідків має бути подано суду до закриття підготовчого провадження у справі. Із цих підстав вона не змогла реалізувати відповідне право в суді першої інстанції та просить апеляційний суд допитати у якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які можуть підтвердити припинення шлюбних відносин сторін та ведення спільного бюджету на час укладення депозитних договорів.

Просить врахувати, що відповідачем не надано суду доказів участі у набутті спірних грошових коштів.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 02.11.2021 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17.08.2021; закінчено підготовчі дії та призначено до розгляду із повідомленням учасників справи.

16.11.2021 до Харківського апеляційного суду відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Зазначає, що при розгляді судом справи про розірвання шлюбу ним дійсно була подана заява про розгляд справи без його участі, де він підтримав позовні вимоги, які стосувалися виключно питання розірвання шлюбу.

Також доводить, що джерелом набуття грошових коштів є спільна праця сторін, тоді як позивачка замовчала від суду, що він, відповідач, технічно та адміністративно забезпечував працю, та не надала доказів на підтвердження розміру прибутку, отриманого від підприємницької діяльності.

Вважає, що позивачка зловживає процесуальними правами, надаючи медичні документи на підтвердження стану здоров`я та потреби в лікуванні.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11.08.2022 указану справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з17.06.1972, який розірвано рішенням Вовчанського районного суду Харківської області від 13.12.2017 (справа за №617/1623/17)./а.с.5/

Із 19.08.2008 р. ОСОБА_1 зареєстрована приватним підприємцем на території РФ./а.с.9/

Згідно даних ПАТ КБ «ПриватБанк» та витягів із договорів «Стандарт» ОСОБА_1 уклала депозитні договори: №SAMDNWFD201, за яким 14.01.2016 відкрито рахунок № НОМЕР_1 із сумою депозиту 2000,00 доларів США; та №SAMDNWFD401, за яким 26.01.2017 відкрито рахунок № НОМЕР_2 , сума депозиту 106000,00 грн./а.с.6,8,72/

17.08.2021 ОСОБА_1 звернулася в суд із клопотанням про виклик свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , у задоволенні якого відмовлено протокольною ухвалою районного суду від 17.08.2021, що зафіксовано у протоколі судового засідання. /а.с.73,75-78/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що на рахунки, відкриті за указаними депозитними договорами, покладені її особисті кошти, зокрема, отримані від підприємницької діяльності на території РФ, а також розмір цих коштів.

При цьому судом враховано, що під час судового розгляду сторони фактично підтвердили, що відповідач із 2010 року перебуває на пенсії, отримує пенсійні виплати та додатковий дохід від реалізації продуктів, вирощених у підсобному господарстві. Позивачка пенсійні виплати та допомогу в управлінні соціального захисту не отримує, витрачає кошти на своє лікування, сторони проживали спільно за однією адресою.

Установивши викладене, районний суд дійшов висновку, що позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності сторін на вклади за депозитними договорами.

Апеляційний суд із такими висновками районного суду погоджується. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують, є ідентичними обставинам позову, належно встановлених та оцінених судом першої інстанції, зводяться до заперечень викладених висновків та переоцінки доказів на власну користь.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 57 СК України установлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. (зазначена правова позиція висловлена Верховним Судому справах №6-843цс17від 24.05.2017 та №372/504/17від 21.11.2018).

Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції регламентовані положеннями статті 367 ЦПК України, частинами 1-3 якої визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи, що в суді першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не допитувалися з підстав не належного використання позивачкою її процесуальних прав, а за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України, вона несе ризик настання наслідків, із цим пов`язаних. Тоді як про допит свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивачка заявила виключно в суді апеляційної інстанції, що суперечить вимогам процесуального закону та не може бути виправдане її юридичною необізнаністю.

За таких обставин клопотання позивача про допит указаних осіб в якості свідків задоволенню не підлягає. При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. Реалізація такого права не звільняє особу від обов`язку добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Разом із цим, наявними у справі доказами підтверджено, що на час укладення позивачем строкових депозитних договори із АТ КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD201 від 14.01.2016 та №SAMDNWFD401 від 26.03.2017, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Презумпція спільності права власності сторін на грошові кошти таких банківських вкладів позивачем не спростована, а її твердження, що відповідачем не надано суду доказів участі у набутті спірних грошових коштів зводяться до довільного тлумачення норм закону, який зобов`язує позивачку виконати вимоги ст.57 СК України та надати докази, що майно, у розумінні депозитних вкладів, набуте за кошти, які належали їй особисто.

Надане позивачем свідоцтво про реєстрацію підприємницької діяльності в РФ не є належним та допустимим доказом отримання прибутку від такої діяльності, його розміру та використання коштів не в інтересах родини, а тому районний суду надав належну оцінку такому доказу, залишивши його поза увагою.

Також судом першої інстанції правильно установлено із пояснень сторін та не спростовано позивачкою у апеляційній скарзі, що саме відповідач має стабільний дохід у вигляді пенсії, отримує прибуток від продажу продуктів, вирощених у підсобному господарстві. Натомість позивачка підтвердила доказами витрати на лікуванні, тобто видатки, які не пояснюють джерела прибутку та не змінюють правового режиму спірного майна.

Доводи апеляційної скарги, що районний суд надав неправильну оцінку обставин, установлених рішенням суду про розірвання шлюбу від 13.12.2017,а саме, що сторони із підстав погіршення стосунків упродовж останніх 11 років припинили ведення спільного господарство, не є преюдійними у цій справі,де має значення виключно не бажання сторін зберегти шлюб та його розірвання. При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що відповідна теза у тексті судового рішення стосувалася мотивів звернення ОСОБА_1 в суд із позовом про розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вовчанського районного суду Харківської області від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08.11.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов