КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 522/3397/18
Провадження № 2/947/1126/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Петренка В.С.,

за участю секретаря Ратовської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання договору позики неукладеним,

ВСТАНОВИВ:

26.02.2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просять суд визнати договір позики за розпискою від 02.10.2015 року неукладеним, а також стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що 02.10.2015 року ОСОБА_3 шляхом вимагання та погроз змусив позивача ОСОБА_1 написати розписку про те, що вона нібито взяла у нього 25 452,00 доларів США, які насправді ОСОБА_1 від нього не отримувала, а також примусив позивача ОСОБА_2 підтвердити те, що вказані гроші були нібито взяті ОСОБА_1 з його згоди, даби незаконно в подальшому заволодіти квартирою, яка належала їм в м. Очакові, вартість якої на момент складання розписки була приблизно рівною сумі грошей вказаних в розписці, для чого, в судовому провадженні по справі № 483/48/16-ц просив у забезпечення позову накласти арешт на цю квартиру, однак суд у задоволенні цього клопотання відмовив, але прийняв до незаконно до провадження позов ОСОБА_3 без сплати необхідної суми судового збору виніс з порушенням ст. 6 Європейської конвенції з прав людини за домовленістю з ОСОБА_3 та його спільницею ОСОБА_4 рішення про задоволення позову ОСОБА_3 з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, про що ним було подано заяву про перегляд заочного рішення.

Позивачі вказують, що ОСОБА_3 , який на той час 21.07.2015р. таким же шахрайським чином переоформив квартиру, належну на праві власності позивачу ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , погрожував позивачу ОСОБА_1 , що у разі, якщо та не напише йому таку розписку, то її дочка не вийде із СІЗО ніколи.

Позивачі зазначають, що ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що нібито він ці гроші витратив на суди по об`єкту, юридичне оформлення придбання якого, йому в якості юриста допомогла здійснити дочка ОСОБА_1 .

Позивачі стверджують, що для з`ясування питання, чи дійсно дочка винна ОСОБА_3 ці гроші, або яким чином вона причетна до того, що розповідає ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зв`язалася з нею по телефону, але вона сказала, що таких грошей вона ОСОБА_3 не винна, а всі витрати на ведення судової справи, за об`єктом, про який говорить ОСОБА_3 робив він з власної ініціативи, скільки вони склали, вона не знала, тому що від її безкоштовних послуг у судовому веденні справи він відмовився, мотивуючи тим, що має іншого адвоката.

Також позивачі вказують, що 02.10.2016 року ОСОБА_3 під приводом оплати послуг адвоката Байрактарь О., для того, щоб дочка вийшла із СІЗО, забрав у позивача ОСОБА_1 останні 7 000,00 доларів США, а відповідну розписку він надавати відмовився.

При цьому, як стверджують позивачі, ОСОБА_3 знав, що це останні гроші, які вони ще не забрали у ОСОБА_1 , а також шляхом обману і погроз вони разом з ОСОБА_5 переоформили квартиру належну її чоловікові ОСОБА_2 , розташовану в м. Одеса, яка коштувала приблизно 200 000,00 доларів США.

Позивачі вказують, що ОСОБА_6 є знайомою ОСОБА_3 , на той час була адвокатом циганки, дочка якої ОСОБА_7 , діючи разом з ОСОБА_5 , чоловіком на ім`я ОСОБА_8 , що діяв разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , забрали всі гроші, які вони отримали від того самого ж ОСОБА_5 за договором іпотеки для виготовлення нібито якихось довідок та ще вирішення якихось там питань стосовно перебування дочки ОСОБА_1 у СІЗО.

У подальшому, як зазначають позивачі, вони дізналися, що ОСОБА_5 є відомим шахраєм, який має багато кримінальних справ за подібні шахрайства з іпотеками, незаконним переоформленням нерухомості за копійки, та подальшим пограбуванням квартир після їх переоформлення.

Тому, як стверджують позивачі, 26.02.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 пограбували таким же чином квартиру її дочки позивача - ОСОБА_2 , з приводу чого, дочка звернулась із заявою до поліції, а 26.05.2016 року отримала ухвалу Приморського районного суду м. Одеса про порушення кримінального провадження за ч. 5 ст. 186 КК України.

Також позивачі вказують, що 10.02.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою про стягнення з них 25 452, 00 доларів США за розпискою, яку він змусив їх написати 02.10.2016 року, цю розписку та судову справу ОСОБА_3 використав в якості шантажу, сказавши їх дочці, що відмовиться від позову про стягнення з неї - ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 25 452,00 доларів США.

При цьому, позивачі зазначають, що ОСОБА_3 , примусивши позивача ОСОБА_1 написати розписку в доларах США, не зважав навіть на те, що відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Крім того, позивачі вказують, що ОСОБА_3 змусив їх написати розписку від 02.10.2015 року, в порушення вимог ст. 533 ЦК України, де вказано, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, а саме, тільки у разі, якщо юридична особа має відповідну ліцензію на здійснення фінансових операцій в іноземній валюті, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Однак, позивачі зазначають, що в розписці від 02.10.2016 року вказано, що суму грошей ОСОБА_3 нібито надано в доларах США, при цьому, навіть не вказано за яким курсом до національної валюти України на день складання розписки становить сума у гривнях, що автоматично тягне за собою недійсність такої розписки як цивільно-правового договору позики, оскільки його основні положення суперечать діючому законодавству України стосовно обов`язковості здійснення всіх розрахунків включно у національній валюті України - гривні.

Позивачі вказують, що аналізуючи зміст вказаної розписки можна дійти висновку про невідповідність цієї розписки положенням закону, зокрема, ст.ст. 202, 203, 533, 572, 574, 575, 576, 578, 583, 647, 1046, 1047 ЦК України, що в принципі не видається дивним в силу того, що розписку ОСОБА_1 склала під диктовку ОСОБА_3 та під погрозами та психічним тиском, тому суд неповно з`ясував обставини справи мотивуючи задоволення позову тим, що ОСОБА_1 21.07.2015 року не виконала зобов`язання перед ОСОБА_3 за розпискою від 02.10.2015 року, яка станом на 21.07.2015 року взагалі не існувала в природі, тому що жовтень місяць лише через два місяці після липня, і навіть теоретично, момент настання нібито невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 взагалі не може існувати в природі, тому що не можна виконати то, чого не існує на момент припустимого виконання.

Саме тому, як стверджують позивачі, ОСОБА_1 звернулась із відповідною заявою до поліції про скоєння відносно неї ОСОБА_3 злочину, передбаченого ст. 190 КК України, поліцією було відкрите кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 № 0001275, де вона визнана потерпілою, також відповідно до листа поліції від 09.06.2017р. № ш-03/67-2017 її розписку від 02.10.2015р., яка є предметом розгляду по даній справі, направлено в КНДІСЄ при Міністерстві юстиції України для проведення комплексної криміналістичної експертизи даної розписки для встановлення факту написання її психічним примусом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З урахуванням викладеного, вказуючи на те, що розписка від 02.10.2015 року була написана під впливом насильства, погрози, психічним тиском, невідповідність розписки положення Закону, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання договору позики (розписки) неукладеним.

20.11.2018 року, під час перебування справи в Приморському районному суді м. Одеси, від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, в якому ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики (розписки) неукладеним, оскільки позивачами не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову, а також те, що позивачами не враховано усіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення спору, і взагалі позивачами подано завідмоом безпідставний позов.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.03.2019 року (головуючий суддя Єршова Л.С.) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним було передано на розгляд до Київського районного суду м. Одеси, на підстав п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України, оскільки відповідач - ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Київського району м. Одеси.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 22.05.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним було залишено без руху. Повідомлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про необхідність виправити недоліки позову протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали, а саме: доплатити судовий збір за вимогу немайнового характеру, відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., з урахуванням вже сплаченої суми у розмірі 704,80грн.; зазначити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; зазначити відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; зазначити докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначити щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;надати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Роз`яснено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.06.2019 року було прийнято до розгляду цивільну справу за позовною заявоюОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним.Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, у зв`язку з тим, що позивачі жодного разу не з`явились в підготовчі засідання, про час та місце яких повідомлені належним чином.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17.12.2020 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду апеляційний суд зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду при наявності заяви позивачів про розгляд справи за їх відсутності.

При цьому, клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивачів, а не проведення розгляду справи за відсутності позивачів, на наявність якого посилався апеляційний суд скасовуючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси про залишення позову без розгляду, було подано 02.10.2018 року, під час перебування справи на розгляді у Приморському районному суді м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 року було залишено без розгляду клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 року заклопотанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі №522/3397/18 було призначено судову почеркознавчу експертизу. Доручено проведення судової почеркознавчої експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі №522/3397/18 зупинено до закінчення проведення експертизи та повернення справи до Київського районного суду м. Одеси.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25.07.2022 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 року про призначення судової почеркознавчої експертизи скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу про призначення експертизи та зупинення провадження у справі апеляційний суд виходив з того, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на виконання вимог статті 83 ЦПК України висновків експертів разом з поданням позовної заяви не подали.

У такому випадку забезпечення доказів призначенням експертизи має відбуватися в порядку статті 116 ЦПК України поданням заяви про забезпечення доказів у відповідності до статті 117 ЦПК України, яка розглядається з дотриманням вимог статті 118 ЦПК України.

В справі наявним є клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначення експертизи, датоване 23 квітня 2018 року, а не заява про забезпечення доказів.

Діючим ЦПК України врегульовано питання призначення експертизи судом у статті 103 ЦПК України, проте, при призначенні судом експертизи вказані у даній нормі процесуального права підстави та порядок призначення експертизи судом не дотримано.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що суд ухвалою від 25 лютого 2021 року вирішив питання щодо експертизи, яке було порушено позивачами ще 23 квітня 2018 року. Розгляд питання про призначення експертизи за відсутності учасників процесу має наслідком те, що суд не отримав відомості про зміну певних обставин, які впливають на доцільність призначення експертизи за клопотанням, поданим позивачами три роки тому.

У підготовчому засіданні 03.10.2022 року судом було відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання справ в одне провадження та відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи.

У підготовчому засіданні 03.10.2022 року судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, які наявні у матеріалах справи, у судове засідання 08.11.2022 року не з`явились.

Крім того, суд зазначає, що позивачам відомо про дату та час судового засідання на 08.11.2022 року, що підтверджується скаргою їх представника ОСОБА_9 до Державної судової адміністрації України на роботу Київського районного суду м. Одеси щодо призначення судових засідань у період військових дій.

Також суд приймає до уваги висновки апеляційного суду, які містяться в постанові Одеського апеляційного суду від 17.12.2020 року, якою було скасовано ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду.

Так, скасовуючи ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду апеляційний суд зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду при наявності заяви позивачів про розгляд справи за їх відсутності.

Таким чином, в матеріалах справи міститься заява позивачів від 02.10.2018 року про розгляд справи за їх відсутності.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що позивачі жодного разу не з`явились в підготовчі та судові засідання, про час та місце яких вони повідомлені належним чином, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачів, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач - ОСОБА_3 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судове засідання 08.11.2022 року не з`явився, однак 02.11.2022 року надав до канцелярії суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності.

Крім того, ОСОБА_3 , будучи присутнім у підготовчих засіданнях, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 21 липня 2015 року ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру за 1 715 000 грн.

Того ж дня, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у простій письмовій формі уклали попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за яким сторони зобов`язалися в строк до 01 лютого 2016 року укласти договір, відповідно до якого ОСОБА_3 продасть ОСОБА_2 квартиру за 1 699 320 грн.

02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 власноручно написала розписку на попередньому договорі купівлі-продажу, за змістом якої за дорученням та з відома свого чоловіка ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 452 доларів США, які зобов`язалась повернути при укладенні договору купівлі-продажу квартири. В цій же розписці ОСОБА_2 власноручно підтвердив дії своєї дружини.

З матеріалів справи також вбачається, що 06 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргу, проте, остання грошових коштів не повернула.

10 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 658 952,28 грн.

У позові ОСОБА_3 зазначив, що грошові кошти передавалися ОСОБА_1 для їх особистих потреб з метою розрахунку з потерпілими, для зміни запобіжного заходу та звільнення доньки відповідачів ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, яка перебувала під арештом за підозрою в скоєнні шахрайства.

Дочка відповідачів на час складання розписки перебувала під слідством та судом.

Вказані обставини також встановлені рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.12.2017 року, постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2020 року, а тому, в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Так, заочним рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ОСОБА_3 в рахунок повернення боргу за договором позики 658 952 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.12.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2017 року залишено без змін.

ПостановоюВерховного Суду від 02 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, заочне рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 грудня 2017 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 грудня 2018 року залишено без змін.

При цьому, задовольняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики,суди першої, апеляційної та касаційної інстанції, виходили з наступного.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16.

Так, у постановіВерховного Суду від 02 червня 2020 року зазначено, що встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився апеляційний суд, що між сторонами виникли відносини позики і відповідачі свої зобов`язання не виконали належним чином, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказуючи на те, що розписка від 02.10.2015 року була написана під впливом насильства, погрози, психічним тиском, невідповідність розписки положення Закону, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання договору позики (розписки) неукладеним.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачами способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як було встановлено вище, 21 липня 2015 року ОСОБА_2 , який є чоловіком ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру за 1 715 000 грн.

Того ж дня, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у простій письмовій формі уклали попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за яким сторони зобов`язалися в строк до 01 лютого 2016 року укласти договір, відповідно до якого ОСОБА_3 продасть ОСОБА_2 квартиру за 1 699 320 грн.

02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 власноручно написала розписку на попередньому договорі купівлі-продажу, за змістом якої за дорученням та з відома свого чоловіка ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 452 доларів США, які зобов`язалась повернути при укладенні договору купівлі-продажу квартири. В цій же розписці ОСОБА_2 власноручно підтвердив дії своєї дружини.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з підстав, передбачених законом, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З положень ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

Разом з тим, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мотивують свій позов тим, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця, розписка була написана нею під впливом насильства, погрози, психічним тиском, розписка за своєю природою не є договором позики, а також те, що зобов`язання не може бути виражене в іноземній валюті.

Аналізуючи вказані доводи, суд приймає до уваги та застосовує правові висновки, викладені Верховним Судом у своїх постановах.

Зокрема, у постанові від 12 січня 2022 року, ухваленій у цивільній справі №206/6401/18 (справа за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики) Верховний Суд зазначив, що під час розгляду вказаної категорії справ суди повинні враховувати наступні моменти:

письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Якщо текст розписки про отримання позики містить інформацію про те, що позичальник отримав від позикодавця грошові кошти на підставі договору позики в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики, така розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання позичальником грошової суми та обов`язок її повернути;

відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача. Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, не передання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Позивачами не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, що свідчать про те, що ОСОБА_1 не отримувала від ОСОБА_3 коштів на умовах позики або отримувала їх у меншій кількості, ніж зазначено у розписці.

Доводи позивачів про те, що розписка за своєю природою не є договором позики, є необґрунтованими та спростовуються правовою позицією Верховного Суду України, відповідно до якої на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Доводи позивачів про те, що зобов`язання не може бути виражене в іноземній валюті є необґрунтованими та суперечать висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, відповідно до якого гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Посилання позивачів на те, що розписка була написана внаслідок шантажу відповдіача, під впливом насильства, погрози, психічним тиском, а грошових коштів від нього позивачі не отримували, не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Інших доказів на підтвердження позовних вимог матеріали справи не містять.

Однак, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, факт укладення договору та отримання позивачем ОСОБА_1 від відповідача коштів на умовах позики підтверджується: змістом розписки від 02 жовтня 2015 року, вищезазначеними рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.12.2017 року, постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.12.2018 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2020 року.

За положенням частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п. 1 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Якщо буде доведено, що спірний договір його сторонами виконується, це виключає кваліфікацію договору як неукладеного. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №922/189/18, від 06.11.2018 у справі №926/3397/17, від 09.04.2019 у справі №910/3359/18, від 29.10.2019 у справі №904/3713/18, від 19.02.2020 у справі №915/411/19.

Аналогічної правової позиції також дійшов Верховний Суд України в постановах від 23.09.2015 у справі № 914/2846/14 та від 06.07.2016 у справі № 914/4540/14.

Отже, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №456/2946/17.

Визнання договору неукладеним в судовому порядку неможливо, що підтверджує постанова Верховного Суду від 30 липня 2019 р. у справі №907/804/17: «Враховуючи зміст вказаних норм, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України» (ЄДРСРУ № 83413044).

З огляду на викладене вище, можна зробити висновок, що сторона, право якої порушено, має право звернутися до суду з позовом, який стосується наслідків неукладеного договору, передбачених главою 83 ЦК України (наприклад, про повернення безпідставно набутого майна), а застосування цією стороною договору таких наслідків можливе лише після встановлення судом наявності або відсутності підстав, що свідчать про його неукладення.

З огляду на наведене позовні вимоги про визнання договору позики неукладеним задоволенню не підлягають.

Таким чином, позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, а отже у задоволені позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 267, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Петренко В. С.