Справа № 357/1317/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі - головуючий суддя Цуранов А. Ю.,

при секретарі Олексієнко Ю. В.,

за участю:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник третьої особи - Кисельова В.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , уродженця м. Біла Церква Київської області щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак всі питання з приводу виховання та матеріального забезпечення дитини вирішує позивач, в тому числі займається вихованням, навчанням, підготовкою до самостійного життя сина, забезпечує його харчуванням, лікуванням, виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини, створює умови для отримання ним освіти, піклується про фізичний розвиток. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, не цікавиться дитиною та станом його здоров`я, не спілкується з ОСОБА_3 і не підтримує жодних зв`язків, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. Крім того вказує про неврівноваженість та конфліктність відповідача, його схильність до вживання алкогольних напоїв, порушення громадського порядку та притягнення до кримінальної відповідальності по справі № 357/3574/21 за ч. 2 ст. 309 КК України. Позивач вважає, що відповідач не може залишатись батьком дитини, тому звернулась до суду.

08.02.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю.

05.05.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

01.06.2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_2 . Вказаний відзив мотивований тим, що спільний син зареєстрований і проживає зі своєю мамою, яка категорично заперечує проти спілкування батька з дитиною. Зазначає, що ухилення від виконання батьківських обов`язків передбачає винну поведінку батьків, тобто свідоме нехтування своїми обов`язками, натомість позивач сама підтверджує, що між сторонами наявний конфлікт, що негативно вплинуло на їх взаємовідносини з сином, який залишився проживати з матір`ю. Наведене призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень. Саме по собі це не свідчить про ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не його волею. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

26.07.2022 року ухвалою суду на місці закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, навела обґрунтування за змістом позову. Додатково позивач зазначила, що не перебувала у шлюбі з відповідачем, а через пів року після народження ОСОБА_3 відповідача взяли під варту (взимку 2017 року). Інколи він телефонував позивачу та писав в соціальних мережах, хлопчик спілкувався з батьком по відеозв`язку. В липні 2021 року відповідач вийшов з тюрми та одного разу, коли приходив до дитини, вчинив дебош і сварку, порізав теплі речі, тому вона (позивач) викликала поліцію. Після цього стосунки зіпсувались. Останній раз відповідач бачив дитину у листопаді 2021 року, що вбачається з доданих до відзиву фото його з дитиною. Підтвердила перерахунок однієї тисячі гривень від відповідача на картку. Вказує, що їй часто потрібен підпис відповідача щодо питань, пов`язаних з сином. Зазначила, що з вересня 2021 року змінила місце проживання.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, в матеріалах справи наявний відзив з позицією по справі.

Представник третьої особи в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, звернула увагу на спосіб життя відповідача. Вказала, що 03.06.2022 року ОСОБА_2 приходив до Служби у справах дітей і казав, що боїться погроз з боку позивача, тому на засідання комісії не прийде.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника третьої особи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Білоцерківського міськрайонного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Київській області серій НОМЕР_1 від 14.07.2016 року.

Відповідно до копії витягу з Реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/26045 від 21.09.2021 року, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою ДНЗ (ясла-садок) комбінованого типу № 31 «Незабудка» № 68 від 21.10.2021 року, ОСОБА_3 відвідує вказаний навчальний заклад з 03.09.2018 року по теперішній час. Зі слів вихователів дитину в садочок приводить і забирає мама, яка також бере участь у заходах, які відбуваються в садочку, батько ОСОБА_2 жодного разу не приводив дитину до садочка і не брав участі в заходах ДНЗ.

В матеріалах справи містяться наступні документи: заява ОСОБА_5 на адресу Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, відповідно до якої ОСОБА_2 погрожував фізичною розправою (забити кулаками), вилив їй в лице слабоалкогольний напій, плюнув і намагався вчинити бійку; пояснення ОСОБА_5 з приводу подій 02.07.2021 року; заява ОСОБА_7 на адресу Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, відповідно до якої ОСОБА_2 02.07.2021 року за місцем проживання дочки в АДРЕСА_2 , вчинив з заявником сварку під час якої висловлювався нецензурною лайкою, намагався задіяти бійку, злякав малолітню дитину ОСОБА_3 , душивши матір та порізавши речі; пояснення ОСОБА_1 від 03.07.2021 року, відповідно до яких ОСОБА_2 ввірвався в квартиру та душив її при дитині; копія довідки Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 26.07.2021 року, відповідно до якої 02.07.2021 року та 03.07.2021 року до відділу надійшли звернення громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 створює нестерпні умови проживання. В ході перевірки притягнути до відповідальності останнього не вдалось можливим у зв`язку з невідомим місцезнаходженням особи.

Відповідачем надано суду: копії повідомлень ДНЗ-31 за вересень та жовтень 2021 року про необхідність оплати за садочок ОСОБА_3 , відправлені позивачем відповідачу засобами електронного зв`язку у листопаді 2021 року, надіслання яких позивач підтвердила; копія квитанції з терміналу самообслуговування TS207957 від 19.12.2021 року про поповнення ОСОБА_2 рахунку ОСОБА_1 на суму 995 грн., отримання яких позивач підтвердила; фотографії відповідача з дитиною за 05-06.11 2021 року, дійсність яких також підтверджено позивачем в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 08.07.2022 року № 424, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини.

З відкритих джерел судом досліджено також вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.04.2021 року по справі № 357/3574/21 за обвинуваченням ОСОБА_2 в кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 309 КК України, а саме незаконному придбанні, перевезенні та зберіганні, без мети збуту наркотичного засобу, за попередньою змовою групою осіб. Вказаним вироком відповідача визнано винним у вчиненні інкримінованого злочину та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Норми статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; позбавлення батьківських прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4, 6 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні, недоведеності свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, наявності конфлікту між колишнім подружжям, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц.

Враховуючи вік малолітнього ОСОБА_3 , судом не вирішувалось з власної ініціативи питання про доцільність з`ясування думки дитини в судовому засіданні, клопотань з цього приводу від сторін та третьої особи до суду заявлено не було.

Судом встановлено, що після повідомлення відповідача про розгляд даної справи, він уклав угоду з адвокатом Зінченком П.Л., подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову та просить суд не позбавляти його батьківських прав, оскільки він хоче спілкуватись з сином, бачився з ним після звільнення та перераховував кошти, що свідчить про його небайдужість до дитини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 був засуджений вироком суду до позбавлення волі за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, що відмінне від вчинення умисного кримінального правопорушення відносно дитини. При цьому факт перебування відповідача під вартою та в місцях позбавлення волі орієнтовно в період з зими 2017 року по літо 2021 року (зі слів позивача) об`єктивно унеможливлює виконання відповідачем його батьківських обов`язків на цей період часу.

Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 08.06.2022 року (справа № 362/4847/20) наведено, що факт взяття відповідача під варту є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання відповідачем його батьківських обов`язків з цього часу.

Всупереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України позивачкою не підтверджено відповідними доказами її доводи про неврівноваженість, конфліктність, зловживання відповідачем алкогольними напоями та застосування відносно неї фізичного насильства.

Зокрема, до позову та під час розгляду справи в судовому засіданні позивачкою не надано медичних довідок про нанесення їй тілесних ушкоджень, а звернення до поліції з приводу протиправної поведінки відповідача по суті розглянуто не було.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 - 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, - позивачка не довела ту обставину, на яку вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину аморальної поведінки відповідача.

Як наслідок, а також зважаючи на наявний конфлікт між сторонами, суд відхиляє і не приймає до уваги доводи позивачки про неврівноваженість, конфліктність, зловживання відповідачем алкогольними напоями та застосування відносно неї фізичного насильства.

З огляду на вказане, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин саме цієї справи не доведено.

В силу ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

На думку суду, лише самого висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та встановлення факту неналежного виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, згідно із положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав. Також суд не може визнати даний висновок обґрунтованим у повній мірі, оскільки переважна частина його змісту сформульована з доводів позовної заяви.

Обґрунтування позову про свідоме, винне ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, несплату коштів на утримання дитини та перебування під вартою не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог статті 81 ЦПК України доведення вказаних обставин покладено на позивача.

За таких умов, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 слід відмовити.

Разом з тим, як зазначає Пленум Верховного суду України у постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Сукупність зібраних у справі доказів свідчить, що відповідач не в повній мірі виконував батьківські обов`язки щодо виховання малолітнього ОСОБА_3 .

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідача слід попередити про необхідність зміни його ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 258, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та покласти на орган опіки та піклування Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, адреса: вул. Першотравнева, буд. 8, м. Біла Церква, Київська область, 09112, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Київського апеляційного суду.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.11.2022 року.

СуддяА. Ю. Цуранов