Справа № 126/385/22
Провадження № 22-ц/801/1752/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хмель Р. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 рокуСправа № 126/385/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 126/385/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Хмель Р.В.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком в АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що вона є власником житлового будинку в АДРЕСА_1 . Відповідач по справі, який є сином позивачки, проживав та був зареєстрований у її житловому будинку, проте 10.06.2019 року купив житловий будинок в АДРЕСА_2 , де в даний час і проживає з сім`єю. Позивач маючи на меті отримати субсидію звернулася до Управління соціального захисту населення, однак отримала відмову, підставою чого слугувало те, що вона не може надати відомості про доходи відповідача. Оскільки відповідач з червня 2019 року не проживає в будинку позивачки, на її думку він є таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовлено в повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та позиції учасників справи у відзивах на неї та у судовому засіданні

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2022 рокускасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого має місце невідповідність висновків суду першої інстанції, в оскаржуваному рішенні.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції, мають невідповідність обставинам справи, а також неправильно застосовані судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до Вінницького апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з мотивів викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Встановлено, що ОСОБА_1 , є власницею житлового будинку та земельної ділянки, розташованих в АДРЕСА_2 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексними номерами витягів №184138269 та №184132707.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , вбачається, що відповідач по справі - ОСОБА_2 , являється сином позивачки.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказує, що звернулася до Управління соціального захисту населення з метою отримання субсидії, проте їй було відмовлено у її отриманні, так як нею не було надано відомості про її сина, який входить до складу її домогосподарства, що підтверджено листом Управління соціального захисту населення.

Згідно наявного в матеріалах справи витягу №835 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане також підтверджується, копією домової книги, в якій вказано, що відповідач зареєстрований по вище казаній адресі з 04.02.1997року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач стверджує, що відповідач з червня 2019 року не проживає у її будинку, оскільки придбав власний будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 , на підтвердження чого надала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

З долучених до позовної заяви доказів, не можливо встановити чи дійсно відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_1 , чи з якого саме часу відповідач не проживає в житлі позивача.

Також суду не надано будь-яких інших достатніх належних та допустимих доказів вказаної обставини, що позбавив суд першої інстанції можливості зробити однозначний та достовірний висновок про відсутність відповідача в житлі позивачки без поважних причин понад один рік.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом ст.15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особина безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак з долучених до позовної заяви доказів, не можливо встановити чи дійсно відповідач не проживає за адресою АДРЕСА_1 , чи з якого саме часу відповідач не проживає в житлі позивача.

В апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 зокрема, посилалася і на те, що її син відповідач ОСОБА_2 проживав у спірному будинку з дня його народження та після досягнення повноліття був зареєстрований у спірному будинку 04 лютого 1997 року, а з 2017 року перебуває на заробітках за кордоном і лише періодично повертається в Україну.

Проте, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи у тому числі за кордоном є поважною причиною непроживання особи у житловому приміщенні. При цьому перебування на заробітках закордоном без укладення трудового договору (тимчасовий підробіток) є поширеним загальновідомим фактом в Україні.

Крім того в оцінці спірних правовідносин апеляційний суд враховує і те, що відповідач ОСОБА_2 у будинку проживав з дня його народження і був зареєстрований з 1997 року, а тому визнання його таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням всупереч вимогам закону є порушенням права відповідача на повагу до її житла, передбаченого статтею 8 Конвенції.

Інші доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 05 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник