Справа № 149/662/22
Провадження №2/149/300/22
Номер рядка звіту 63
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.11.2022 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Власюка А.В.

відповідача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Кравчука М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення з житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Вимоги обгрунтовує тим, що він є власником вказаного житлового будинку та у якому, у зв"язку з одруженням його дочки, було зареєстровано відповідача. 30.11.2020 року шлюб між відповідачем та його донькою було розірвано, проте ввдповідач продовжує проживати у належному йому житловому будинку, створюючи перешкоди для розпорядження ним. При цьому відповідач має фактичне місце проживання у АДРЕСА_2 . Звернувшись до ОСОБА_2 з вимогою про добровільне ним зняття з реєстрації у вказаному будинку, проте відпвідді не отримав. Самостійно зняти з реєстрації відповідача позивач позбавлений можливості. Враховуючи викладені обставини, позивач просить позовні вимоги задоволити.

Ухвалою суду від 09.05.2022 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Визначено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву.

08.06.2022 року на адресу судувід ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач заперечує проти задоволення позову, вказуючи на невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, оскільки суди не вирішують питання про зняття особи з місця реєстрації. Також зазначено, що припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє його права на користування спірним житловим будинком. Вказав, що він безпереривно проживає у будинку, сплачує комунальні послуги та дотримується правил співжиття, а тому відсутні підстави для його виселення.

20.06.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримує позовні вимоги, посилаючись на обставини, що ним зазначені в позові. Також додав, що являючись власником спірного будинку має намір його відчужити з метою придбання іншого житла своїй дочці. Відповідач не допускає його до будинку, створює конфліктні ситуації, що слугує подальшому виклику поліції. За комунальні послуги сплачує його донька, яка з дитиною проживає в орендованому житлі, оскільки з відповідачем також конфліктує.

Відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на обставини, що ним зазначені у відзиві на позов. Вказав, що перебуваючи у шлюбі з донькою відповідача, ним було здійснено ремонт будинку, кошти за який позивачем йому не повернуто. Після розірвання шлюбу, він залишився проживати у спірному будинку, оскільки власного житла не має. Позивач, навідуючись до будинку, щоразу створює конфліктні ситуації, що стає підставою для виклику поліції. Підстав для його виселення не має, він постійно проживає у будинку, здійснює за ним догляд, сплачує комунальні платежі. Зазначав про неофіційне працевлаштування та отримання щомісячного доходу в розмірі десяти тисяч гривень. Крім того вказував про наявність власного транспорного засобу. Зазначав про наявність житла у батьків з якими проживають його діти та куди він періодично приїжджає та проживає.

Суд, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні обставини.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (копія на а.с. 7), власником будинка АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 .

У відповідності до довідки виконавчого комітету Хмільницької міської ради ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: в АДРЕСА_1 (а.с. 9)

12.01.2022 року відкрито виконавче провадження на виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду від 04.01.2022 року.(а.с. 10)

02.02.2022 року позивач звертався до відповідача з вимогою про добровільне зняття з реєстрації з належного йому житлового будинку в АДРЕСА_1 , яке відповідачем отримано особисто (а.с. 11-13)

Позивач, являючись власником житлового будинку по АДРЕСА_1 має намір його відчужити, про що розміщено оголошення в газеті "Життєві обрії" (а.с. 14-15).

Позивач 10.02.2022 року звертався з вимогою до Хмільницької міської ради про зняття ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання по АДРЕСА_1 , на що отримав відмову (а.с. 16,17)

Згідно витягу з ЄРДР 16.05.202 року зареєстровано повідомлення позивача про те, що 15.05.2022 року відповідачем спричинено йому тілесні ушкодження. За результатами проведеної перевірки розгляд звернення припинено (а.с. 38,39,40)

02.12.2021 року апеляційним судом Вінницької області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та зобов"язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні відповідачем спірним будинком (а.с. 55-57)

У вересні 2022 року платником ОСОБА_3 здійснювалась плата за користування природним газом за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 58)

Згідно витягу з ЄРДР зареєстровано повідомлення ОСОБА_2 про нанесення йому позивачем тілесних ушкоджень (а.с. 60).

Згідно інформації наданої Надеждівським старостинським округом Арцизької міської ради Олеської області батьки відповідача разом з його дітьми проживають у власному будинку по АДРЕСА_3 (а.с. 76)

Відповідач з 28.09.2022 року працює вальником лісу (а.с. 88)

07.10.2022 року ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 98)

26.10.2022 року поновлено реєстрацію відповідача у спірному житловому будинку (а.с.101)

Крім того, в судовому засідані було досліджено диск з розмовами відповідача, яким підтверджуються неприязні відносини сторін по справі. (а.с.43)

Заслухавши сторін та дослідивши докази, суд приодить до наступного.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною другою статті 64 Житлового кодексу УРСР до членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Досліджуючи питання дотримання балансу між правами учасників справи, які гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема захистом права власності позивача та правом відповідача як колишнього члена сім"ї власника на користування будинком, суд приймає до уваги те, що відповідач фізично здорова особа, має самостійний заробіток, що дозволяє винаймати житло, крім того ним в судовому засіданні висловлювалась пропозиція придбати у позивача спірний будинок, що свідчить про задовільний матеріальний стан особи. Крім того, відповідачу належить транспортний засіб, який можна відчужити для купівлі власного житла. Також суд бере до уваги наявність можливості проживати відповідачу у будинку своїх батьків. Позивач, являючись власником житлового будинку не має можливості проживати в ньому, оскільки з відповідачем виникають постійні конфлікти, має бажання відчужити майно з метою придбання іншого для проживання доньки з сім"єю, яка також перебуває у неприязних відносинах з відповідачем. Останнім не надано жодного доказу того, що він здійснював ремонт будинку, вважаючи своїм житлом чи здійснював платежі за комунальні послуги.

На переконання суду, враховуючи встановлені обставини, першочергово захисту підлягає гарантоване національним та міжнародним законодавством право позивача на мирне та вільне володіння своїм майном - будинком, яке порушується відповідачем.

Судом встановлено, що відповідач проживав у спірному будинку як член сім`ї власника будинку (чоловік доньки позивача) та користувався будинком під час дії сервітуту.

Оскільки на час розгляду справи шлюб між ним та донькою позивача розірвано, сторони по справі разом не проживають, не ведуть спільного господарства, тобто обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

В той же час тривалість проживання відповідача у будинку не має ніякого значення, оскільки він втратив право проживати в будинку з моменту припинення сервітуту.

За таких підстав суд вважає наявними підстави для виселення відповідача із займаного житлового приміщення.

Таке рішення. на думку суду, відповідатиме вимогам законності, переслідує законну ціль - захист прав власника майна, та задля досягнення вказаної мети може вважатися необхідним у демократичному суспільстві, а виселення відповідача слід вважати виправданим.

З приводу доводу відповідача про відсутність у нього іншого житла, суд зазначає, що в ході судового розгляду справи не було встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом, крім того, має можливість проживати у будинку з батьками.

У відповідності до Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснює орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, який на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради, забезпечує формування та ведення реєстру територіальної громади, облік задекларованого місця проживання/зміну місця проживання особи в тому числі на підставі рішення суду.

Оскільки законодавством визначено орган, який здійснює реєстраційні дії що стосуються місця проживання особи , тому підстав для задоволення позову в частині зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання судом не встановлено.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір.

Керуючись ст. 12, 141, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 992,40 грн сплаченого судового збору та 4100 грн витрат на адвоката.

Рішення суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення повного тексту рішення

Дата складення повного тексту рішення 16.11.2022

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Робак М. В.