КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 357/9482/21

номер провадження №22-ц/824/8995/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року /суддя Бебешко М.М./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_2 , 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

12 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов зустрічний позов від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру - задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ./а.с. 159-166/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги та відмовивши у задоволенні зустрічного позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд в своєму рішенні констатує отримані доходи позивача, однак, жодним чином не надає обґрунтування, чому ці доводи не взяті до уваги. Суд взяв до уваги лише той факт, що відповідач здійснила продаж належної їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 за ціною 149540 грн., і цього ж дня придбала спірну квартиру АДРЕСА_4 за ціною 149070 грн. Виходячи із вказаних доводів суд необґрунтовано прийшов до висновку, що відповідачем було витрачено особисті кошти на придбання спірної квартири. Будь-яких доказів витрачання саме цих коштів на придбання спірної квартири суду не надано. Крім того, суд не взяв до уваги подану представником позивача за первісним позовом заяву ОСОБА_2 , (а.с.113) про те, що він підтверджує нотаріусу, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю, а придбана ними квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності.

ОСОБА_3 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність її доводів. Вказувала, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі, за ціною 149 540,00 грн., згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року продала однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка належала їй на праві приватної власності. Цього ж дня, 04 жовтня 2013 року ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу за ціною 149 070,00 грн. придбала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . З останнього вбачається, що вартість квартири, яка продана більша, за вартість тієї квартири, яка куплена, при тому вищевказані операції з продажу та купівлі нерухомого майна вчинені в один день та в одного нотаріуса. З відомостей про доходи вбачається, що подружжя не мало достатньо спільних коштів щоб купити квартиру. Водночас, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже, ОСОБА_3 надано необхідні та належні докази для спростування презумпції спільності сумісної власності подружжя, в свою чергу ОСОБА_2 лише надано докази перебування в шлюбі з ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з прийняттям рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі між собою з 29 квітня 2008 року до його розірвання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2019 року, яке набрало чинності 25 червня 2019 року.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_3 діючи за згодою чоловіка ОСОБА_2 , 04 жовтня 2013 року, згідно договору купівлі-продажу за ціною 149 070,00 грн. придбала двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира зареєстрована за ОСОБА_3 як така, що належить останній на праві спільної сумісної власності.

Цього ж дня, ОСОБА_3 за ціною 149 540,00 грн., згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2013 року продала однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Представником позивача за первісним позовом надано до суду нотаріально посвідчену заяву до суду ОСОБА_2 від 04 жовтня 2013 року, відповідно до якої він підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбана ними квартира АДРЕСА_4 , також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу.

Визнаючи спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_3 , суд першої інстанції керувався вимогами ч. 3 ст. 65 СК України, про те, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 57 СК України - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з абзацом другим пункту 24 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески виплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_4 придбана під час перебування у шлюбі 04 жовтня 2013 року за ціною 149 070,00 грн.

Судом встановлено, що в день купівлі сторонами вказаної квартири, ОСОБА_3 за ціною 149 540,00 грн. продано належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 . (а.с.41).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновків, що вказане підтверджує обставини, викладені в зустрічному позові ОСОБА_3 , про те, що при купівлі спірної квартири, нею було витрачено особисті кошти, виручені від продажу іншої квартири, яка належала їй на праві приватної власності. (а.с.42)

Також, судом першої інстанції враховано, що згідно відомостей, з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, ОСОБА_2 за 2013 рік жодних доходів не отримував, в 2012 році отримав дохід в сумі 329,07 грн., що в свою чергу, спростовує твердження ОСОБА_2 , висловлене в своєму позові, поясненнях в судовому засіданні та заяві, адресованій нотаріусу, про використання для купівлі квартири спільних грошових коштів подружжя.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновків, що ОСОБА_3 спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції вважав за доцільне ухвалити рішення про відмову в задоволенні первісного позову про поділ спільного майна подружжя та виділ у власність ОСОБА_2 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання за нею права особистої приватної власності на вказану квартиру.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Так, суд першої інстанції не взяв до уваги подану представником позивача за первісним позовом заяву ОСОБА_2 , (а.с.113) про те, що він підтверджує нотаріусу, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю, а придбана ними квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається за час шлюбу, так як дана заява, згідно з ч. 3 ст. 65 СК України, є обов`язковою умовою для укладення договору купівлі продажу нерухомого майна. В даній заяві висловлена лише позиція ОСОБА_2 , яка в свою чергу, в даному судовому засіданні була спростована ОСОБА_3 . Безпосередньо, в договорі купівлі-продажу квартири, укладеному ОСОБА_3 (а.с.41), не зазначено, що грошові кошти, за які ОСОБА_3 було придбано квартиру, є спільними коштами подружжя.

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано норму статті 65 Сімейного кодексу України, оскільки вказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності, яке здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком за їх взаємною згодою різноманітних правочинів з іншими особами.

При цьому, згідно із частиною 3 статті 65 Сімейного кодексу України, якщо правочин щодо розпорядження спільним майном підлягає нотаріальному посвідченню і (або) державній реєстрації, то воля другого з подружжя, його згода на розпорядження спільним майном має бути подана письмово.

Разом з тим, як вбачається з наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Вигівською О.С., подружжя набуло у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та, яка є предметом даного правочину, і вона не стосується розпорядження спільним майном подружжя.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо того, що нотаріально засвідчена згода ОСОБА_2 є обов`язковою умовою для укладення ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2013 року є необґрунтованим, оскільки відповідно до вимог підпункту 4.2 пункту 4 глави І розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, лише при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Вказаним Порядком, який визначає основні правила посвідчення нотаріусами України правочинів, на нотаріуса, не покладено обов`язку отримувати згоду іншого подружжя при посвідченні правочинів щодо набуття майна у власність подружжя.

Разом з тим, згідно із підпунктом 4.4 пункту 4 глави І розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо.

Виходячи з вищевказаних норм, нотаріус може посвідчити правочин щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності чи інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, зокрема набуте за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким документом може бути нотаріально посвідчена заява (згода) одного з подружжя про те, що майно набувається в особисту приватну власність іншого з подружжя за його особисті кошти.

При цьому, чинним законодавством України нотаріусам не заборонено при посвідченні правочинів укладених одним з подружжя щодо набуття майна, отримувати письмову заяву (згоду) другого з подружжя, про те, що зазначене майно набувається за спільні кошти подружжя у спільну власність.

Так, з заяви ОСОБА_2 про згоду на укладення договору купівлі-продажу квартири від 04.10.2013 року, справжність підпису на якій 04.10.2013 року засвідчено державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. за реєстровим № 2-4472, вбачається, що ОСОБА_2 цією заявою дав згоду дружині - ОСОБА_5 на укладення договору про купівлю квартири під АДРЕСА_4 , за гроші, які є спільною сумісною власністю, а придбана квартира буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу.

Зміст вказаної заяви не відповідає висновкам суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, про те, що ОСОБА_5 спростувала презумпцію спільності майна подружжя, а також про придбання ОСОБА_5 спірної квартири за її особисті кошти, оскільки в такому випадку ОСОБА_2 надав би нотаріусу заяву про те, що майно набувається в особисту приватну власність дружини за кошти, які належать їй особисто.

Таким чином, сторони між собою узгодили, що грошові кошти, які витрачаються на придбання спірної двокімнатної квартири, є спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається за час шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати за розгляд справи. За подання до суду апеляційної скарги на судове рішення, була передбачена сплата судового збору у розмірі 5 405, 71 грн за оскарження відмови у первісному позові та 7 207, 60 грн за оскарження зустрічного позову. Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір 3 603, 81 грн за першу інстанцію та 12 613, 31 за апеляційну інстанцію.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2022 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна задовольнити.

Здійснити поділ спільного майна подружжя та виділити у власність ОСОБА_2 , 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 603, 81 грн /три тисячі шістсот три гривні вісімдесят одну копійку/.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 12 613, 31 грн /дванадцять тисяч шістсот тринадцять гривень тридцять одну копійку/.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: