_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-о/947/228/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Салтан Л.В.

за участю секретаря судового засідання Остапчук О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), заінтересована особа Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) Міністерства юстиції України (м. Одеса, вул.. Космонавтів, 11 А) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, -

В С Т А Н О В И В:

30.06.2022 року заявниця звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем.

В обгрунтування своєї заяви вказала, що 27.05.2014 року, її мати ОСОБА_2 , на її ім`я було складено заповіт.

Відповідно тексту наведеного заповіту, її мати заповіла заявниці усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 її мати, ОСОБА_2 , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Останні роки життя її мати хворіла та потребувала постійного догляду та лікування, вона постійно проживала разом із нею та доглядала за нею.

23.11.2021 року заявницею до Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України було подано заяву про прийняття спадщини за заповітом.

На підставі її заяви, державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Міністерства юстиції України Пінігіною Т.М. було відкрито спадкову справу № 1330/2021.

08.02.2022 року заявниця звернулась із заявою про прийняття спадщини за № 554/02-31.

Однак, 08.02.2022 року у вчиненні нотаріальної дії, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 , їй було відмовлено, про що було складено відповідну постанову та роз`яснено право на звернення до суду.

Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадину, відповідно постанови державного нотаріуса від 08.02.2022 року, було те, що вона та її мати були зареєстровані за різними адресами, а саме, заявниця була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а померла ОСОБА_3 - АДРЕСА_3 .

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. від 26.07.2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду.

Заявниця та її представник в судовому засіданні заяву підтримали та просили суд її задовольнити.

Представник заінтересованої особи Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, надавши клопотання, в якому вирішення справи залишив на розсуд суду та просив суд розглянути справу у його відсутності.

Допитані як свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що заявниця ОСОБА_1 стала проживати та доглядати за матір`ю приблизно з 2019 року коли матір захворіла.

Суд, з`ясувавши правові позиції учасників судового розгляду та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина, в тому числі на квартиру АДРЕСА_2 .

27.05.2014 року ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого вказану квартиру заповіла ОСОБА_1 .

08.02.2022 року у вчиненні нотаріальної дії, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 , їй було відмовлено, про що було складено відповідну постанову та роз`яснено право на звернення до суду.

Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадину, відповідно постанови державного нотаріуса від 08.02.2022 року, було те, що вона та її мати були зареєстровані за різними адресами, а саме, заявниця була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а померла ОСОБА_3 - АДРЕСА_3 .

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Аналізуючи вказані норми, слід дійти висновку про те, що для підтвердження факту прийняття спадщини особі, яка не подала таку заяву в нотаріальну контору, необхідно доводити саме обставини, що підтверджують факт спільного постійного проживання із спадкодавцем на момент смерті.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.

Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини в такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

В той же час, у постанові від 28 квітня 2021 року, справа № 204/2707/19, Верховний Суд зазначив, що для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем, проживання має бути фактичним.

Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації.

За змістом ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , то відповідно для встановлення факту постійного проживання із нею заявника необхідно довести обставину такого проживання впродовж не менше ніж 183 дні до дати її смерті.

Разом з тим, в ході судового розгляду такої обставини встановлено не було, оскільки суду на її підтвердження жодних належних та допустимих доказів надано не було.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Разом з тим, заявницею при зверненні до суду за захистом своїх прав належних, достовірних та допустимих письмових доказів на підтвердження своєї позиції, не надано.

В свою чергу, покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за наявності документального підтвердження зареєстрованого місця проживання позивача, відмінного від місця проживання спадкодавця, не дають підстав надати їм перевагу, як достовірним доказам. Тому покази свідків не можуть бути покладені в основу рішення суду.

Слід відмітити, що надання заявником спадкодавцю допомоги при житті не свідчить про його постійне проживання разом із нею. Більш того, надані суду докази не підтверджують заявлені вимоги про встановлення юридичного факту постійного проживання заявника разом із спадкодавцем, а спростовують його.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи подані до суду та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , її квартира не являлось постійним місцем проживання заявниці, та будь-яких доказів, які б свідчили, що заявник дійсно постійно проживала разом із ОСОБА_3 на момент смерті останньої суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявником не було доведено факту його постійного проживання із ОСОБА_3 на момент смерті останньої, а отже і в задоволенні вимоги про встановлення факту постійного проживання необхідно відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.3, 12, 258, 259, 265, 273, 315, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), заінтересована особа Київська державна нотаріальна контора у м. Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеси) Міністерства юстиції України (м. Одеса, вул.. Космонавтів, 11 А) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 15.11.2022 року

Суддя Салтан Л. В.