Провадження № 22-ц/811/2625/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Х.Б. Колич

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2021 року у справі за позовом прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про витребування майна з незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

28.12.2018 року прокурор Львівської області Квятківський Ю., в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про витребування майна (земельної ділянки) з незаконного володіння.

Просив витребувати з приватної власності ОСОБА_1 в державну власність на користь Кабінету Міністрів України земельну ділянку за кадастровим №:04:003:0100, площею 0,0412 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 18.09.2012 у справі №1328/970/12 позов прокурора задоволено в повному обсязі, витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий №:04:003:0061, площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013 рішення суду першої інстанції в частині витребування земельної ділянки залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013 залишено без змін. Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що згідно з проектом організації і розвитку лісового господарства Львівського державного лісового господарства, затвердженого Державним комітетом лісового господарства України, квартал 44 Брюховицького лісництва за функціональним зонуванням лісопарку, віднесений до зони масового відпочинку. Також, судом встановлено що: «на момент прийняття спірного рішення від 23.10.2008 та на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2008, остання перебувала у власності держави та в постійному користуванні Львівського державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» та не була вилучена з його користування. Відтак, Брюховицька селищна рада не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, оскільки не була її власником та не могла розпоряджатися нею, а відповідно ТзОВ «Новобуддизайн» не мав правових підстав її набувати у власність та відчужувати іншим особам, тому відповідач ОСОБА_3 виходячи з наведеного, набув земельну ділянку без достатньої правової підстави». Відтак, належність земельної ділянки за кадастровим №.04:003:0061 до лісового фонду, її перебування у державній власності, відсутність повноважень Брюховицької селищної ради на її відчуження та набуття ОСОБА_3 земельної ділянки без достатньої правової підстави вже встановлено судовими рішеннями і повторному дослідженню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають. На стадії виконання рішення суду у вищевказаній справі встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,7000 га роз`єднана на 7 земельних ділянок. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №121691987 за запитом «кадастровий №:04:003:0061» та даних Публічної кадастрової карти України відомості щодо земельної ділянки - відсутні. Разом з тим, відповідно до інформації відділу Держгеокадастру у м.Львові №10- 13-0.37-529/109-18 від 14.05.2018, земельна ділянка із вказаним кадастровим номером є архівною в результаті її поділу на 7 земельних ділянок, у тому числі: земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0100 площею 0,0412га. Згідно вказаної інформації встановлено, що земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0100 площею 0,0412га перебувала у власності ОСОБА_4 . На даний час земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру прав на нерухоме майно, інформація про право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі дублікату договору купівлі - продажу частини земельної ділянки №4155 від 21.10.2010, посвідченого приватним нотаріусом ЛМЕО Стефанюк О.І. В подальшому, 21.12.2015 вказана земельна ділянка відчужена ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки №1860 від 21.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Моргун О.С.Також, згідно виготовленого Львівською регіональною філією Центру ДЗК картографічного матеріалу з нанесенням меж земельних ділянок у відповідності до наданих обмінних файлів на земельні ділянки та викопіювання з планшету меж угідь лісового фонду, земельна ділянка за кадастровим номером №:04:003:0061 відноситься до земель держлісфонду.

Зазначає, що підставою представництва прокуратурою держави в даній справі шляхом подання позову є необхідність захисту інтересів держави від імені яких діє Кабінет Міністрів України, як власник земельної ділянки. Як встановлено прокурором, після поділу ОСОБА_3 земельної ділянки за кадастровим №:04:003:0061 площею 0,7000 га на нові, Кабінетом Міністрів України, як уповноваженим суб`єктом, по даний час, не вжито заходів щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та повернення у власність держави. Вказане свідчить про неналежне здійснення позивачем захисту інтересів держави. Наведене є підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом з метою захисту інтересів держави як власника земельної ділянки в особі уповноваженого органу - Кабінету Міністрів України.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову прокурора Львівської області Квятківського Ю. в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 про витребування з приватної власності ОСОБА_1 в державну власність на користь Кабінету Міністрів України земельної ділянки за кадастровим №:04:003:0100, площею 0,0412 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності АДРЕСА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив заступник керівника Львівської обласної прокуратури.

Вважає, що дана рішення суду є незаконним, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що при вирішенні даного спору судом не було враховано, що на стадії виконання рішення суду встановлено, що витребувана земельна ділянка за кадастровим №:04:003:0061, площею 0,70 га роз`єднана в 7 земельних ділянок, у тому числі і на земельну ділянку за кадастровим №:04:003:0100 площею 0,0412 га. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно 03.06.2012 року земельна ділянка за кадастровим номером №:04:003:0100 площею 0,0412 га зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частини земельної ділянки №4155 від 21.10.2010 року, в подальшому вказана земельна ділянка 21.12.2015 року відчужена нею ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки №1860 від 21.12.2015 року. З метою забезпечення цілісності даної земельної ділянки, унеможливлення незаконної вирубки лісових насаджень, проведення відповідних будівельних робіт, об`єднання чи поділу, видозмінення чи відчуження зазначеної земельної ділянки іншим особам ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.11.2017 року в межах кримінального провадження №00000215 накладено арешт на земельну ділянку за кадастровим №№:04:003:0100 площею 0,0412 га, яка належить ОСОБА_1 . Проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.03.2019 року визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 21.12.2015 року площею 0,0412 за кадастровим номером №:04:003:0100, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1

ОСОБА_5 , як власник, з метою подальшої реєстрації права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення не вживала, до органів досудового розслідування або до суду із відповідною заявою про зняття арешту не зверталася, інших дій щодо виникнення у неї права власності відповідно до положень ЦКУ, Земельного кодексу України не вчиняла.

Вважає, помилковим судження суду, про те, що станом на день розгляду справи власником земельної ділянки є ОСОБА_4 , а тому позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Зазначає, що за змістом ст.125 ЗК України, ст. 334 ЦК України, ст.3,4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку у її набувача виникає з моменту державної реєстрації такого права. Враховуючи те, що попередніми судовими рішеннями, які набрала законної сили, встановлено незаконність вибуття вказаної земельної ділянки із державної власності, суд повинен був витребувати вказану земельну ділянку із незаконного володіння, а не брати до уваги безпідставні доводи ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Сенів О.П. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у скарзі.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 заперечив проти задоволення скарги з мотивів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені по час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.09.2012 у судовій справі №1328/970/12 позов прокурора задоволено в повному обсязі, витребувано в ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий №:04:003:0061 площею 0,7000 га, державний акт серії ЯЖ №907041, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013 рішення суду першої інстанції в частині витребування земельної ділянки залишено без змін.

У подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2013 рішення Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2013 залишено без змін.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстровано 21.10.2010 за ОСОБА_4 на підставі дублікату договору купівлі- продажу частини земельної ділянки №4155 від 21.10.2010, посвідченого приватним нотаріусом ЛМЕО Стефанюк О.І.

В подальшому, вказана земельна ділянка 21.12.2015 відчужена ОСОБА_4 на підставі договору дарування земельної ділянки №1860 від 21.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Моргун О.С., ОСОБА_1 , який зареєстрував право власності на таку.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27.03.2019 (справа №466/1691/19) визнано недійсним Договір дарування земельної ділянки від 21.12.2015 року площею 0,0412 га за кадастровим номером .04.003.0100, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ). Рішення не оскаржувалося, набрало законної сили 02.05.2019 року (том.1арк.спр.243-245).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, оскільки на день вирішення спору судом не є власником земельної ділянки внаслідок визнання Договору дарування земельної ділянки від 21.12.2015 року недійсним, а власником такої є ОСОБА_4 .

З таким висновком суду колегія суддів погоджується, виходячи з гаступного.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року в справа № 910/10987/18).

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Як зазначалося вище, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27.03.2019 Договір дарування земельної ділянки від 21.12.2015 року площею 0,0412 га за кадастровим номером .04.003.0100, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано недійсним. Судом встановлено, що первинною правовою підставою набуття подружжям спірної земельної ділянки був договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.04.2009 і таке право вже реєструвалося за ОСОБА_2 . Тому відсутність державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером .04.003.0100 за ОСОБА_2 на час розгляду справи не свідчить про відсутність набутого нею права власності. Сторонами не заперечується, що станом на час набрання рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27.03.2019 законної сили існувала заборона у кримінальному провадженні на вчинення реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.

Згідно клопотання від 25.06.2019 адвоката Якиміва А.В., який діяв в інтересах ОСОБА_2 та протокольної ухвали суду від 26.09.2019 (арк.спр.90-98, 103,104 т.1) ОСОБА_2 залучено у справі третьою особою.

Клопотань позивача про залучення ОСОБА_2 у справі як співвідповідача у даній справі суду не подавалося.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справі, в якій наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18).

Оскільки власником спірної земельної ділянки .04.003.0100 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.04.2009 є ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Оцінка судами обґрунтованості позовних вимог по суті, має відбуватися за участі належних сторін спору.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_4 , а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка має бути співвідповідачем.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Доводи скарги щодо суті спору, колегією суддів відхиляються, оскільки вони стосуються вирішення справи по суті та не підлягають перевірці з огляду на пред`явлення позову не до усіх належних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено:04.11.2022.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра