Номер провадження: 22-ц/813/2099/22
Справа № 523/8385/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, ОСОБА_3 ) про знесення самочинно збудованого об`єкту, на рішення Суворовського районного суд ум. Одеси, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С. 17 листопада 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 (треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, ОСОБА_3 ) про знесення самочинно збудованого об`єкту (а.с. 4-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_1 є власником житлових будівель та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що є суміжним будинком із домоволодінням відповідача.

Як зазначає позивач, він дізнався про те, що на земельній ділянці АДРЕСА_3 , планується будівництво багатоквартирного житлового будинку під виглядом індивідуального житлового будинку, який потім буде розділений на окремі квартири. Однак, жодних документів, що надають дозвіл на проведення будівельних робіт на зазначеній земельній ділянці, ОСОБА_4 не отримував.

Зазначені будівельні роботи неможливо проводити без узгодження з усіма суміжними власниками земельних ділянок та споруд та житлових будинків, без затвердження проекту та отримання дозвільної документації, а також без реєстрації декларації про початок будівельних робіт або підготовчих робіт для будівництва.

Позивач ОСОБА_2 , разом із сусідами, звернувся до Управління державного архітектурно-будівельного контрою Одеської міської ради зі скаргою на здійснення самочинного будівництва відповідачем ОСОБА_1 .

На підставі цієї скарги Управлінням 18 лютого 2020 року був проведений позаплановий захід з державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

За результатами проведеної перевірки встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 виконуються будівельно-монтажні роботи з будівництва житлового будинку площею забудови 171,1 м2 (14,5 м х 11,8 м). На момент перевірки виконані роботи з влаштування цокольного поверху та зведено колони залізобетонного каркасу першого поверху.

За результатами проведеної перевірки Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю ОМР 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 було надано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил та припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, складені два протоколи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 96 КУпАП та ч. 4 ст. 96 КУпАП.

Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування ОМР 01-15/37к від 06 лютого 2020 року повідомлено, що видача містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не видавались та додатково повідомлено, що у червні 2019 року ОСОБА_1 був виданий будівельний паспорт «Будівництво 1-2-поверхового з мансардою індивідуального житлового будинку зі знесенням усіх існуючих на земельній ділянці будівельних споруд», місце знаходження земельної ділянки: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :69:010:0011).

На думку ОСОБА_2 , вказане свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 не отримував дозвільних документів на будування багатоквартирного будинку.

Відповідачем ОСОБА_1 не усунуто порушення будівництва, більш того, він продовжує будувати багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Дані обставини є підставою звернення до суду.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 червня 2020 року заяву представника ОСОБА_2 про забезпечення позову було задоволено. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку загальною площею 0,0495 га, кадастровий номер: :69:010:0011, РНОНМ 01, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Заборонено ОСОБА_1 та будь-яким іншим фізичним та юридичним особам виконувати будівельні роботи з будівництва будинку на земельній ділянці загальною площею 0,0495 га, кадастровий номер: :69:010:0011, РНОНМ 01, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 101).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 , за власний рахунок, знести самочинно збудований об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 202-209).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 215-216 б).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки останнім не надано будь-яких доказів наявності порушеного права. Крім того, судом не було враховано, що апелянтом було виконано приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Сторони про розгляд справи на 11 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином

10 жовтня 2022 року від представника ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи.

10 жовтня 2022 року від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , земельної ділянки 15, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197813826 від 27 січня 2020 року (т.1 а.с.52-54).

З листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/37 від 06 лютого 2020 року вбачається про те, що згідно інформації архіву та відділу загального листування департаменту данні щодо видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , не значаться.

Також Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомлено про те, що ОСОБА_1 був виданий будівельний паспорт «Будівництво 1-2-поверхового з мансардою індивідуального житлового будинку зі знесенням усіх існуючих на земельній ділянці будівель та споруд», місцезнаходження земельної ділянки: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :69:010:001 1). (а.с.9).

В період з 14 лютого 2020 року по 18 лютого 2020 року головним спеціалістом інспекційного відділу № 2 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Михайленко Є.В. та головним спеціалістом інспекційного відділу № 2 Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Бежан Н.С. проведено позапланову перевірку дотримання суб`єктом містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті будівництва будівництво за адресою: АДРЕСА_1 », замовник - ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт перевірки № 000222, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 виконує будівельно-монтажні роботи з будівництва житлового будинку площею забудови 171,2 м.кв. (14.5 м х 11,8 м.кв.) за адресою: АДРЕСА_1 , без отримання права на виконання таких робіт, чим порушено п. 1 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ № 466 від 13 квітня 2011 року та при будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виконуються будівельні роботи з порушенням вимог п. 15.2.2 та таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», чим порушено ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність».

18 лютого 2020 року посадовими особами Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил № 074/20, з вимогою усунути порушення вимог містобудівного законодавства шляхом отримання права на виконання будівельних робіт або привести домоволодіння до попереднього стану відповідно до договору купівлі-продажу № 1307 від 09 липня 2019 року та технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 120доп-136-5651 від 19.10.2010 року.

18 лютого 2020 року посадовими особами Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради винесено припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт № 075/20 з вимогою зупинити будівельні роботи з 18 лютого 2020 року до отримання документів, які дають право на виконання будівельних робіт.

03 березня 2020 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради прийнято постанову № 102/20, якою визнано ОСОБА_1 винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн.

03 березня 2020 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради прийнято постанову № 101/20, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 96 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 4250,00 грн.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що будівництво, яке здійснювалось ОСОБА_1 на належній йому ділянці, є самочинним, на підставі чого дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованого об`єкту підлягали задоволенню.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02 лютого 2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України, об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Колегія суддів враховує, що у провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась справа № 420/6693/20 за адміністративним позовом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_1 про скасування повідомлення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/6693/20 від 03 червня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року, у задоволенні адміністративного позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року касаційну скаргу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року у справі №420/6693/20 було повернуто скаржнику.

При розгляді вказаної справи судом адміністративної юрисдикції було встановлено наступне.

24 квітня 2020 року ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подано повідомлення про початок будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, 05 травня 2020 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_1 сформовано повідомлення, щодо наявності в поданому 24 квітня 2020 року повідомленні про початок будівельних робіт помилок.

Будь-яких доказів на підтвердження направлення на адресу ОСОБА_1 повідомлення від 05 травня 2020 про виявлені недоліки, в порядку визначеному п. 15 Порядку № 466, позивачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

Також, Одеським окружним адміністративним судом встановлено, що в подальшому через електронний кабінет забудовника ОСОБА_1 подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД 76 від 22 травня 2020 року щодо будівництва 1-2-поверховного з мансардою та вбудованим гаражем індивідуального житлового будинку із знесенням усіх існуючих на земельній ділянці будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано та інформація про яке була внесена до Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

При цьому, посилання представника позивача на те, що ОСОБА_1 подав повідомлення про початок будівельних робіт на об`єкт, будівництво якого фактично розпочато до подання такого повідомлення, що є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, судом не прийнято до уваги, оскільки повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ОД 76 від 22 травня 2020 року отримано відповідачем на виконання припису Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил № 074/20 від 18 лютого 2020 року.

В той же час, будівництво за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється відповідачем на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети та на підставі будівельного паспорта.

Крім того, матеріалами адміністративної справи підтверджено, що 01 жовтня 2019 року, до початку здійснення будівельних робіт, ОСОБА_1 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подано повідомлення про початок будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, подаючи 01 жовтня 2019 року повідомлення про початок будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , виконано обов`язок щодо подання до органу державного архітектурно-будівельного контролю такого повідомлення, та з урахуванням приписів Порядку № 466, у нього виникло право виконання будівельних робіт.

Разом з тим, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в порядку, передбаченому Порядком № 466, належним чином не повідомило ОСОБА_1 про виявлені в ньому розбіжності, чим фактично позбавило останнього можливості їх усунути до початку будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, адміністративний суд дійшов висновку, що Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради не доведено наявність підстав для скасування повідомлення № ОД 76 від 22 травня 2020 року про початок виконання будівельних робіт, поданого ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що у межах розгляду даної справи, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, який є предметом даного спору, є самочинним будівництвом, оскільки усі вимоги, які пред`являються чинним законодавством України для початку будівельних робіт, були виконані ОСОБА_1 , усі допущені порушення останнім усунені.

Крім того, колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять належних доказів порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_2 з боку відповідача ОСОБА_1 , оскільки позивачем не надано доказів порушення пожежної відстані від об`єкту будівництва до будинку, належного ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ).

Так, в акті перевірки від 18 лютого 2020 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради встановлено, що відповідачем виконуються роботи з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на відстані 4,4 м. від житлового будинку, розташованого на суміжній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_6 , що є порушенням встановленій у п.15.2.2. ДБН б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» протипожежній відстані.

Однак, вказані порушення були усунуті ОСОБА_1 , про що свідчить отримання останнім згоди на будівництво від ОСОБА_5 - власника суміжного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 .

Аналогічно не підтвердженими належними та допустимими доказами є доводи позовної заяви ОСОБА_2 про те, що будівництво спірного будинку може вплинути на порушення стійкості та міцності фундамента домоволодіння, належного позивачу.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, колегія суддів доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2020 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі за подання апеляційної скарги в сумі 1 261,21 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суд ум. Одеси від 17 листопада 2020 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, ОСОБА_3 ) про знесення самочинно збудованого об`єкту - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в сумі 1 261,21 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 14 листопада 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе