Єдиний унікальний номер 725/5266/22
Номер провадження 2/725/725/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2022 року Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі: головуючого судді Іщенко І. В., за участю секретаря суудового засідання Берекеля О.В., розглянувши у судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення коштів. Просив суд стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 180000 грн.; Стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 6800 грн., що складаються з 1800грн. судового збору та 5000грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.07.1999 безперервно працював на різних посадах на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». У зв`язку з досягненням пенсійного віку, 03.11.2021 з власної ініціативи Позивач звільнився із посади начальника відділу транспорту ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію.

Звертає увагу суду на те, що станом на 03.11.2021 р. на ДП «СхідГЗК» діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку із виходом на пенсію, введене в дію наказом по підприємству від 06.07.2018 №391. Відповідно до п. 1.2 Положення, Положення є невід`ємною частиною Колективного договору ДП «СхідГЗК». Згідно з п. 2.6 Положення, комісія підприємства за результатами роботи з урахуванням сумлінного ставлення працівника до праці складає протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви протокол про виплату допомоги та її розмір або відмову у виплаті одноразової допомоги. Також зауважив, що п. 1.4 Положення передбачено, що загальний стаж роботи на підприємстві, який враховується при виплаті одноразової грошової допомоги це робота в штатах підприємства тривалістю не менше 10 років у календарному обчисленні. Станом на дату звільнення (03.11.2021) безперервний стаж роботи на ДП «СхідГЗК» ОСОБА_1 складав 22 роки 3 місяці 16 днів. Відтак, позивач вважає, що дотримано і другу умову для отримання грошової допомоги.

ОСОБА_1 стверджує, що станом на дату звернення до суду вищезазначену допомогу позивачем не отримано. Вважає дії відповідача протиправними і такими, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушують його трудові права.

Відповідач скористався своїм правом та надав відзив на позовну заяву, в якому визнає, що на дату звільнення позивача 03.11.2021 Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку із виходом на пенсію діяло. Відповідач аргументує безпідставність позовної заяви своїм скрутним фінансовим становищем. Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі з підстав пропущення строку.

Преставник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що у діях Відповідача вбачається протиправна бездіяльність. Просила позов задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Через канцелярію суду представником позивача було подано заяву, в якій просив суд розглянути дану цивільну справу без його участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задольнити.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах заявлених позовних вимог та висловлених відповідачем заперечень у відзиві, оцінивши надані докази у їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 19.07.1999 безперервно працював на різних посадах на Державному підприємстві «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». У зв`язку з досягненням пенсійного віку, 03.11.2021 з власної ініціативи Позивач звільнився із посади начальника відділу транспорту ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України /а.с.35-41/.

Станом на 03.11.2021 на ДП «СхідГЗК» діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку із виходом на пенсію, введене в дію наказом по підприємству від 06.07.2018 №391 /а.с.17/.

Відповідно до п. 1.2 Положення, Положення є невід`ємною частиною Колективного договору ДП «СхідГЗК».

Дія цього Положення поширюється на всіх штатних працівників підприємства та на штатних працівників профспілкового комітету підприємства (п. 1.3 Положення).

На виконання норми п. 2.4. Положення 03.11.2021 ОСОБА_1 написано заяву на ім`я генерального директора ДП «СхідГЗК» щодо виплати належної йому одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію /а.с.18-27/.

Встановлено, що відповідно до п. 2.6 Положення, комісія підприємства за результатами роботи з урахуванням сумлінного ставлення працівника до праці складає протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви протокол про виплату допомоги та її розмір або відмову у виплаті одноразової допомоги.

Відповідно до п. 2.9 Положення, виплата грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців.

Також, згідно п. 1.4 Положення передбачено, що загальний стаж роботи на підприємстві, який враховується при виплаті одноразової грошової допомоги це робота в штатах підприємства тривалістю не менше 10 років у календарному обчисленні.

Станом на дату звільнення (03.11.2021) безперервний стаж роботи на ДП «СхідГЗК» ОСОБА_1 складав 22 роки 3 місяці 16 днів /а.с.35-40/.

Згідно з п. 1.7 Положення, працівник, який має право на отримання одноразової грошової допомоги, втрачає його на весь період подальшої роботи, якщо він не звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію впродовж двох місяців з моменту набуття права на державну пенсію відповідно до вікового критерію (60 років у разі пільгової пенсії) та вимог до наявності страхового стажу, визначених ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» /а.с.21/.

Отже, право на отримання пенсії за віком у Позивача виникло з моменту досягнення 60-річного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крайнім строком звільнення за власним бажанням для виконання умов п. 1.7 Положення було 04.11.2021р. ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію 03.11.2021р. /а.с.40/.

03.11.2021 року ОСОБА_1 надав заяву про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі п`яти середньомісячних заробітків/посадових окладів у зв`язку із звільненням за власним бажанням (вмхід на персію) на підставі Колективного договору на 2018-2021р. /а.с.27/.

Оскільки ОСОБА_1 не було виплачено грошову допомогу, 20.07.2022 він звернувся із заявою на ім`я генерального директора ДП «СхідГЗК» з проханням повідомити причини невиплати належної йому грошової допомоги /а.с.28/.

Листом ДП «СхідГЗК» від 05.08.2022 №04-11/4404 Позивача повідомлено, що на дату його звільнення на підприємстві діяло Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію.

Також, до відома Позивача доведено, що, відповідно до наказу від 01.04.2022 № 87, дія низки положень Колективного договору, в тому числі Положення про умови виплати одноразової грошової допомоги за багаторічну сумлінну працю при звільненні з ДП «СхідГЗК» у зв`язку з виходом на пенсію, зупинена з 01.04.2022 на період воєнного стану /а.с.29/.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України (далі - КУ), за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Слід зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 КУ).

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави в цілому та суду зокрема.

До спірних правовідносин також підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 (справа №1-6/2018), яким сформовано правову позицію щодо верховенства права, а саме основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абз. 3 п. 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 11.10.2005 №8-рп/2005).

Судом встановлено, що згідно з п. 2.6 Положення, комісія підприємства за результатами роботи з урахуванням сумлінного ставлення працівника до праці складає протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви протокол про виплату допомоги та її розмір або відмову у виплаті одноразової допомоги.

Однак, відповідач не надав копії вказаного протоколу на виконання заяви позивача від 20.07.2022р., що свідчить про його відсутність.

Крім того, після складення протоколу, відповідно до п. 2.7 Положення, виплата одноразової грошової допомоги працівнику підприємства здійснюється на підставі наказу по підприємству, за погодженням з профспілковим комітетом, через службу бухгалтерського обліку підприємства шляхом перерахування коштів на особистий рахунок пенсіонера.

Відповідно до п. 2.9 Положення, виплата грошової допомоги працівнику підприємства, звільненому за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, розпочинається при звільненні та продовжується після його звільнення протягом наступних трьох місяців. Тобто ДП «СхідГЗК» мав виплатити в повному обсязі грошову допомогу ОСОБА_1 до 03.02.2022.

Отже, судом встановлено, що відповідач свїми діями порушив вимоги п.п. 2.6, 2.7, 2.9 Положення, норми якого діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Щодо застосування строків позовної давності, то суд не може залишити поза увагою у пункт 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У постанові № 61-10850св21 від 22.09.2021 Верховний Суд проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.

Як встановлено судом, при звільненні ОСОБА_1 повний розрахунок з ним проведено не було.

Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом ОСОБА_1 не пропустив.

Отже, у трудовій книжці підставою звільнення Позивача вказано «у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпПУ».

Пунктом 1.4 Положення передбачено, що загальний стаж роботи на підприємстві, який враховується при виплаті одноразової грошової допомоги це робота в штатах підприємства тривалістю не менше 10 років у календарному обчисленні.

Станом на дату звільнення (03.11.2021) безперервний стаж роботи на ДП «СхідГЗК» ОСОБА_1 складав 22 роки 3 місяці 16 днів.

Відтак, дотримано і другу умову для отримання грошової допомоги.

За розрахунком позивача: 36 000грн. (18 000грн. середньомісячний посадовий оклад - двічі) х 5 (розмір окладів відповідно до п.2.2 Положення /а.с.22/) = 180 000,00грн.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України (далі - КУ), за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Слід зазначити, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 КУ).

Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави в цілому та суду зокрема.

До спірних правовідносин також підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 (справа №1-6/2018), яким сформовано правову позицію щодо верховенства права, а саме основними елементами конституційного принципу верховенства права є справедливість, рівність, правова визначеність. Конституційні та конвенційні принципи, на яких базується гарантія кожному прав і свобод осіб та їх реалізація, передбачають правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абз. 3 п. 4 мотивувальної частини рішення КСУ від 11.10.2005 №8-рп/2005).

Під час розгляду справи встановлено, що заявлені позивачем позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Вирішуючи вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПКУ, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПКУ).

Згідно ст. ст. 15,60 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

Якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договоруне змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту,а, отже, розмір витрат є визначеним, сталим,відтак, не потребує доказуванню додатковими доказами.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі№ 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Судом встановлено, що судові витрати, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи: витрати на професійну правничу допомогу 5 000,00 грн. /а.с.42/.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір у справі складає 1 800,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 36 , 115, 116, 117 КЗпП України, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (, вул..Горького, 2, м.Жовті Води, Дніпропетровська обл..) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу у розмірі 180 000 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (ЄДРПОУ 14309787, вул..Горького, 2, м.Жовті Води, Дніпропетровська обл..) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (, вул..Горького, 2, м.Жовті Води, Дніпропетровська обл..) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у сумі 1 800,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду з дня проголошення рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці І. В. Іщенко