ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/4053/18 Номер провадження 22-ц/814/2639/22Головуючий у 1-й інстанції Сугачова О.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником- адвокатом Блага Світланою Володимирівною,

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 08 вересня 2021 року, постановлене суддею Сугачовою О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа: Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

06.04.2018 ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати недійсними: договір (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018, укладений між нею та ФО-П ОСОБА_2 , а також п.4.1. цього договору, застосувавши наслідки недійсності правочину; та кредитний договір від 04.03.2018 за №АВНоRX48, укладений із ПАТ «Акцент-Банк», та його положення, якими встановлена щомісячна винагорода банку за надання фінансового інструменту.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що 04.03.2018 між нею та ФО-П ОСОБА_2 укладено договір (індивідуальний номер замовлення EU-627), за умов якого останній зобов`язався організувати роботи з виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкції (виріб) по розцінкам виконавця.

Умови такого договору позивачка вважає несправедливими, а підприємницьку практику ФО-П ОСОБА_2 - нечесною, через введення її в оману щодо розміру знижки та реальної вартості замовлення, яке з урахування такої знижки було вище ринкової, що є порушенням ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що є пенсіонером, потреби у ПВХ виробах не мала, сплатити їх вартість не могла та, за умови її належного повідомлення про ринкові ціни на аналогічні вироби, не укладала би оскаржувані правочини.

Також зазначає, що була введена в оману стосовно способу розрахунку, який за договором (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018 передбачав сплату завдатку в розстрочку упродовж шести місяців. Натомість у кредитному договорі з ПАТ «Акцент-Банк», укладеного для оплати виробів, визначено, що на рахунок ФО-П ОСОБА_2 буде внесена повна сума завдатку.

Припускає, що кредитні договори із ПАТ «Акцент-Банк» укладаються під впливом відповідача, який нав`язує споживачам фінансові послуги цього банку, а умови споживчого кредиту є незаконними, оскільки містять вимоги щодо нарахування та сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту.

Із підстав викладеного просить вимоги позову задовольнити та захистити порушене право, визнавши оскаржувані правочини недійсними та застосувавши реституцію, яка полягає у поверненні фактично сплачених позивачем коштів у розмірі 49 999,00 грн., перерахованих ПАТ «Акцент-Банк» на поточний рахунок ФО-П ОСОБА_2 .

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 08.09.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Позивач, в інтересах якої діє представник - адвокат Блага С.В., оскаржила рішення районного суду до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не встановив природу оскаржуваних правочинів, не з`ясував фактичних правовідносин, а також чи було дійсне фактичне розпорядження позивачки на перерахування відповідної суми кредиту на рахунок ФО-П ОСОБА_2 .

Із підстав, раніше викладених у позові, доводить, що оскаржуваний договір (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018 порушує права позивача, як споживача, оскільки, по-перше, такий договір укладено із застосуванням по відношенню до неї нечесної підприємницької практики; по-друге, в договір включено несправедливі умови.

Звертає увагу, що послуги ФО-П ОСОБА_2 завжди оплачуються кредитом, наданим ПАТ «Акцент-Банк», кількість відділень якого незначна, а сам банк не є популярним. Припускає, що такий вибір банківської установи зумовлений впливом ФО-П ОСОБА_2 , що обмежує свободу вибору споживачем більш вигідних умов кредитування. Таким чином, ФО-П ОСОБА_2 нав`язує споживачам фінансові послуги ПАТ «Акцент-Банк», чим порушується свобода волевиявлення споживача, гарантована п.2 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважає поведінку ФО-П ОСОБА_2 при укладенні оскаржуваного договору агресивною, а його активні дії, які передували укладенню правочину, а саме, поквартирний обхід будинку та доставка до місця його укладення на автомобілі ФО-П, такою, що містить ознаки докучання, іншого неналежного впливу.

Доводить, що позивачка уклала із ФО-П ОСОБА_2 оскаржуваний договір внаслідок застосування останнім нечесної підприємницької практики та сплатила за вироби, фактично не отримані, повну вартість завдатку за кредитні кошти, надані ПАТ «Акцент-Банк». Тому у даному випадку застосування реституції як наслідку недійсного правочину полягає лише у поверненні ОСОБА_2 грошових коштів, сплаченого позивачем завдатку.

Вважає несправедливими окремі умови оскаржуваних правочинів, а саме, п.4.1. договору (індивідуальний номер замовлення EU-627), який встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі не виконання ним зобов`язання; кредитний договір №АВНоRX48, який містить вимоги щодо сплати щомісячної винагороди банку за надання фінансового інструменту.

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 22.02.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Блага С.В., на рішення Московського районного суду м.Харкова від 08.09.2021; закінчено підготовчі дії та призначено справу до судового розгляду з викликом учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2022 закінчено підготовчі дії по вказаній справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням учасників справи.

У судове засідання сторони не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.3 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Із матеріалів справи убачається, що 04.03.2018 між ФО-П ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір (індивідуальне замовлення EU-627), за умовами якого, замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи із виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця.

Відповідно до п.1.2 та п.3.1 ОСОБА_1 зобов`язалась оплатити та прийняти готові вироби. (п.1.1 договору).

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2., 2.3 цього договору вартість виробів складає 59 336,00 грн. Завдаток 49 999,00 грн. Борг до передачі замовлення у власність - 9 337,00 грн.

Згідно п.3.1. цього договору замовник зобов`язується сплатити вартість виробів, що складає 59 336,00 грн.

Після виконання п.3.1. виконавець зобов`язуються передати у власність замовника виготовлені вироби упродовж 28 робочих днів. У разі, якщо вироби мають нестандартну комплектацію термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 60-ти робочих днів (п.3.2 договору).

Згідно п.3.7. договору виконавець має право на залучення третіх осіб для виконання умов цього договору.

Відповідно до п.4.1 цього договору, у випадку невиконання замовником п.3.1. договору, цей договір вважається розірваним, а всі його додатки недійсними. Уразі внесення замовником завдатку та наступним невиконанням п.3.1. цього договору, завдаток замовнику не повертається (ч.1 ст.571 ЦК України).

Згідно п.7.6. договору замовник повідомлений про неможливість розірвання даного договору згідно з додатком №3 до постанови КМУ від 19.03.1994 №172, затвердженого переліку товарів належної якості, не піддягають обміну та поверненню. Згідно з цим переліком, скло нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником) поверненню не підлягає. ПВХ конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника, з огляду на зміст ст.184 ЦК України є річчю, позначеною індивідуальними ознаками, незамінною./а.с.13-14 т.1/

Згідно Додатку №1 до договору EU-627 від 04.03.2018, підписаного ОСОБА_1 , остання підписуючи цей документ підтверджує, що їй в повній мірі надана інформація про товар, умови оплати та доставку. Вона підтверджує, що їй в повному обсязі надана інформація про умови кредитування, процентну ставку, сукупну вартість кредиту та вартість послуг по формуванню договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути отриманий. Уважно прочитаний та добровільно підписаний, без будь-якого примушування, з повним розумінням його змісту./а.с.15 т.1/

До позову надано копії розрахунку №627 від 04.03.2018, товарного чеку від 04.03.2018, меморіального ордеру від 04.03.2018./71-73 т.1/.

04.03.2018 для оплати виробів за договором з ФО-П ОСОБА_2 , позивач уклала договір про споживчий кредит з ПАТ «Акцент-Банк» за №АВНоRX48, згідно з графіком погашення кредиту сума кредитну складає 49 999,00 грн., проценти за користування кредитом - 96,83 грн., платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі інші послуги банку (щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1 999,96 грн.) всього - 59 998,80грн.

Заява позивальника, Умови кредитування, Графік погашення кредиту мають підписи ОСОБА_1 та особисті записи останньої про ознайомлення та погодження з умовами кредитування./а.с.16 т.1/

Згідно ухвали суду від 05.02.2020 АТ «А-Банк», як правонаступник ПАТ «Акцент-Банк», надав документи на підставі яких з ФО-П ОСОБА_2 здійснювалась сумісна діяльність щодо надання споживчих кредитів./а.с.17 т.1/

У судовому засіданні допитувалися свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили, що у березні 2018 року особи обходили під`їзд будинку, де проживають свідки та позивачка, повідомляли про наявність акцій по встановленню пластикових вікон, в тому числі, і позивачки, яка погодилась на умови встановлення ПВХ конструкцій.

Відмовляючи у задоволенні вимог позову районний суд виходив із того, що оскаржувані правочини відповідали волевиявленню сторін, які погодили їх істотні умови, у тому числі встановлення щомісячної винагороди банку за надання фінансового інструмента.

При цьому позивачем не надано доказів направлення відповідачам будь-яких претензій щодо неналежної якості товару, вимог щодо обміну, повернення коштів тощо та не доведено правові підстави, визначені ст.ст.203,215 ЦК України, для визнання договорів недійсними в цілому та їх окремих положень.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не може з таких підстав.

У відповідності до ст.6 та ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 29.04.2014 у справі №3-11гс14, від 11.01.2020 у справі №761/22687/17.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За змістом пункту п`ятого частини третьої наведеної норми Закону, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач, в силу положення ч.1 ст.81 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У цій справі позивач пов`язує недійсність договору (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018, укладеного із ФО-П ОСОБА_2 , із введенням її в оману щодо реальної вартості замовлення, способу його оплати та вибору кредитора, а окремі його положення, зокрема п.4.1 цього договору, - в частині сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, у разі не виконання ним зобов`язання; та кредитного договору №АВНоRX48 від 04.03.2018, укладеного із ПАТ «Акцент-Банк», - в частині встановлення щомісячної винагороди банку за надання фінансового інструменту.

Проте доказів на підтвердження, що договір (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018, укладений із застосуванням по відношенню до споживача нечесної підприємницької практики та введення її в оману щодо суттєвих умов зобов`язання, позивачем ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не надано, а наведені у апеляційній скарзі заходи заохочення покупців не суперечать нормам моралі та не є агресивними, оскільки у будь-який час споживач мав можливість відмовитися від пропозиції на невигідних для неї умовах, у тому числі, обрати інший банк кредитор.

При цьому колегія суддів зазначає, що нерозуміння споживачем запропонованих виконавцем та в подальшому банком умов зобов`язання або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення відповідного договору, не є обманом, і позивач не була обмежена у праві звернутися до фінансової установи за детальними роз`ясненнями щодо умов кредитування. Таке право не було реалізовано нею і в подальшому.

Разом із цим, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги, що окремі положення договору (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018, зокрема, п.4.1. цього договору, - є несправедливими, оскільки встановлюють вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації, згідно з якою позивач втрачає 84% загальної ціни договору, у разі невиконання такого зобов`язання. Наведене суперечить принципам розумності та добросовісності, а також має наслідком дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, а тому п.4.1. договору (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018, як такий, що не відповідає вимогам ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд визнає недійсним.

Також не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» окремі положення кредитного договору №АВНоRX48 від 04.03.2018, а саме п.5 цього договору, яким встановлено щомісячну винагороду за надання фінансово інструменту 1 999,96 грн. Оскільки, за змістом позиції Верховного Суду, сформованої у справі №524/5152/15-ц від 09.12.2019, надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Наведене також відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у справі №363/1834/17 від 13.07.2022.

Установивши природу оскаржуваних правочинів та перевіривши фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновки, що окремі положення оскаржуваних правочинів не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: п.4.1. договору (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018 та п.5 кредитного договору №АВНоRX48 від 04.03.2018, які апеляційний суд визнає недійсними.

Визнання недійсними окремих положень оскаржуваних правочинів не має наслідком визнання їх недійсними в цілому та застосування наслідків їх недійсності, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності її волевиявлення на укладення таких договорів та погодження їх суттєвих умов.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно п 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі №1-26/2011, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а рішення суду першої скасуванню із постановленням нового про часткове задоволення позову та визнання недійсними .4.1. договору (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04.03.2018 та п.5 кредитного договору №АВНоRX48 від 04.03.2018. В іншій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376 ч.1 п.3,4, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Блага Світланою Володимирівною, - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 08 вересня 2021 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа: Управління захисту споживачів Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області, про визнання договорів недійсними - задовольнити частково.

Визнати недійсним положення пункту 4.1. Договору (індивідуальний номер замовлення EU-627) від 04 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Визнати недійсним положення п.5 кредитного договору №АВНоRX48 від 04 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк».

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.11.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

Л.М. Хіль