УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 165/2269/19

провадження № 61-10707ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Громадська організація «Спілка шахтарів-інвалідів України»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - секретар ради Громадської організації «Спілка шахтарів-інвалідів України» Коваленко Володимир Олександрович,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пилипів Василь Іванович, на постанову Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Спілка шахтарів-інвалідів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - секретар ради Громадської організації «Спілка шахтарів-інвалідів України» Коваленко Володимир Олександрович, про захист гідності та честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Громадської організації (далі - ГО) «Спілка шахтарів-інвалідів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - секретар ради ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» Коваленко В. О., в якому просила суд:

- визнати недостовірною інформацію, викладену у листі ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» № 27 від 16 травня 2019 року, надісланому в.о. виконавчому директору Фонду соціального страхування України Нестерову С. В., щодо розкрадання ОСОБА_1 коштів Фонду соціального страхування України шляхом проведення незаконних виплат ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку;

- зобов`язати відповідних посадових чи службових осіб ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» на найближчому засіданні ради привселюдно оголосити про недостовірність інформації, викладеної у листі ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» № 27 від 16 травня 2019 року, надісланому в.о. виконавчому директору Фонду соціального страхування України Нестерову С. В., щодо розкрадання ОСОБА_1 коштів Фонду соціального страхування України шляхом проведення незаконних виплат ОСОБА_2 ;

- зобов`язати відповідних посадових чи службових осіб ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» відкликати лист № 27 від 16 травня 2019 року, надісланий в.о. виконавчому директору Фонду соціального страхування України Нестерову С. В., щодо розкрадання ОСОБА_1 коштів Фонду соціального страхування України шляхом проведення незаконних виплат ОСОБА_2 ;

- стягнути 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 1 червня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію, викладену у листі ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» № 27 від 16 травня 2019 року, надісланому в.о. виконавчого директора Фонду соціального страхування України Нестерову С. В., щодо розкрадання ОСОБА_1 коштів Фонду соціального страхування України шляхом проведення незаконних виплат ОСОБА_2 внаслідок нещасного випадку.

Зобов`язано відповідних посадових чи службових осіб ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» на найближчому засіданні ради привселюдно оголосити про недостовірність інформації, викладеної у листі ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» № 27 від 16 травня 2019 року, надісланому в.о. виконавчого директора Фонду соціального страхування України Нестерову С. В., щодо розкрадання ОСОБА_1 коштів Фонду соціального страхування України шляхом проведення незаконних виплат ОСОБА_2 .

Зобов`язано відповідних посадових чи службових осіб ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» відкликати лист № 27 від 16 травня 2019 року, надісланий в.о. виконавчого директора Фонду соціального страхування України Нестерову С. В., щодо розкрадання ОСОБА_1 коштів Фонду соціального страхування України шляхом проведення незаконних виплат ОСОБА_2 .

Стягнено з ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» на користь ОСОБА_1 2 214,40 грн у відшкодування судового збору.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, повний текст якої складено 28 вересня 2022 року, апеляційну скаргу ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» задоволено, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 1 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пилипів В. І., 27 жовтня 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 1 червня 2021 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18)

(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Червоноградський міський суд Львівської області виходив з того, що викладені ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» в листі № 27 від 16 травня 2019 року висловлювання можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, і не є оціночними судженнями в розумінні статті 30 Закону України «Про інформацію».

Червоноградський міський суд Львівської областідійшов висновку, що характер поширеної ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» інформації про ОСОБА_1 в листі № 27 від 16 травня 2019 року є таким, що містить негативну інформацію про позивача, оскільки перед колом осіб, які ознайомились з поширеною відповідачем інформацією, позивач висвітлена як особа, яка розкрадає грошові кошти Фонду соціального страхування України, і така інформація вводить в оману людей.

Вказане, на думку суду, шкодить діловій репутації позивача та порушує право на повагу до її честі та гідності.

За таких обставин суд першої інстанції вважав, що інформація підлягає спростуванню.

З огляду на викладене, суд вважав обґрунтованим позов ОСОБА_1 .

Частково задовольняючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем порушення її прав відповідачем, та завдання їй моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначив з урахуванням тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках позивача, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану. При цьому суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апеляційний судвиходив з того, що звернення ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» до компетентного органу із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, не є поширенням недостовірної інформації щодо позивача,

а є реалізацією відповідачем свого права, визначеного статтею 40 Конституції України.

У зв`язку з невстановленням порушень прав позивача, суд апеляційної інстанції також відмовив і у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді начальника відділу медичних та соціальних послуг Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» направила до Фонду соціального страхування України лист № 27 від 16 травня 2019 року, в якому просила провести розслідування протиправних дій ОСОБА_1 щодо фактів, викладених у зверненні.

У вказаному листі зазначено, що ОСОБА_1 вчиняла дії щодо розкрадання коштів Фонду соціального страхування України шляхом призначення виплат її дочці. Вказано, що ОСОБА_1 вчиняла дії, що спрямовані на перекваліфікацію події, яка сталася з її дочкою ОСОБА_2 , з «нещасного випадку» на «нещасний випадок при виконанні службових обов`язків».

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 29 травня 2019 року до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області надійшов лист виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яким доручено створення комісії щодо розслідування фактів, викладених у листі ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» № 27

від 16 травня 2019 року.

Інформація, викладена в листі № 27 від 16 травня 2019 року, не підтвердилась, що апеляційним судом встановлено на підставі акта службового розслідування від 7 червня 2019 року.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь, у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Оскільки направлення ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» листа № 27

від 16 травня 2019 року в.о. виконавчого директора Фонду соціального страхування України Нестерову С. В. з метою перевірки компетентними органами наявності факту розкрадання позивачем грошових коштів свідчить про реалізацію конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не є поширенням недостовірної інформації, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 34 Конституції України визначає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 275 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Отже, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Відповідно до змісту статті 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача, і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Спростованою може бути інформація, що містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить основу демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 7 грудня 1976 року).

У параграфах 40-42 рішення у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що при дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на «інформацію» та «ідеї», які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства». Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

У рішенні від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд вказав, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» саме собою не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» визначено, що свобода вираження поглядів, яка захищена частиною першою статті 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів».

У рішенні Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зауважено, що відповідно до усталеної практики Суду за частиною другою статті 10 Європейської конвенції з прав людини свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи.

З урахуванням вимог чинного законодавства та встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, касаційний вважає, що направлення листа № 27

від 16 травня 2019 року (звернення) ГО «Спілка шахтарів-інвалідів України» до в.о. виконавчого директора Фонду соціального страхування України Нестерова С. В. з метою перевірки компетентними органами наявності факту розкрадання грошових коштів, не можуть вважатися поширенням відомостей, які принижують честь, гідність чи ділову репутацію.

Касаційний суд доходить висновку про те, що будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика чи оцінка вчинків, вираження власних думок, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності чи ділової репутації і не є предметом судового захисту.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач звертався до в.о. виконавчого директора Фонду соціального страхування України Нестерова С. В. з листом № 27 від 16 травня 2019 року з метою перевірки відповідних даних, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведені вище норми права, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, понесених моральних страждань.

Зі змісту постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суд надав належну оцінку зібраним у справі доказам та повно встановив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга фактично зводиться до незгоди з ухваленим судовим рішенням, переоцінки доказів та встановлених судом обставин, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, розгляд скарг яким необхідний для забезпечення єдності судової практики, а не можливості проведення додаткового апеляційного перегляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18), відхиляються касаційним судом, оскільки оскаржувана постанова не суперечить вказаному висновку касаційного суду.

У постанові Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц (провадження № 61-44796св18) викладено висновок про те, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пилипів В І., на постанову Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пилипів В І., на постанову Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пилипів Василь Іванович, на постанову Львівського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Спілка шахтарів-інвалідів України», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - секретар ради Громадської організації «Спілка шахтарів-інвалідів України» Коваленко Володимир Олександрович, про захист гідності та честі, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук