КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за минулий час,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з отриманого 12 квітня 2017 року іноземного доходу в розмірі 31 901,52 грн, що дорівнює сумі, еквівалентній 4468,00 Євро, також стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з отриманого 30 червня 2017 року іноземного доходу в розмірі 171 905,1 грн, що дорівнює сумі, еквівалентній 23 160,00 Євро.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 1991 року з відповідачем, який було розірвано за рішенням Святошинського районного суду м. Києва. В шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року з відповідача стягуються аліменти на користь позивачки на утримання спільного сина сторін.

Під час розгляду цивільної справи № 761/18817/17 про поділ майна подружжя, судом було встановлено про отримання відповідачем доходів за кордоном.

31 січня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. було відкрито виконавче провадження № 55673982 з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі № 761/36131/16-ц про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільного сина сторін. В процесі примусового виконання зазначеного рішення суду, позивачкою було повідомлено приватного виконавця про наявність доходу відповідача за кордоном, з якого повинна бути розрахована і сплачена останнім сума аліментів на утримання спільного сина сторін. Проте приватним виконавцем, клопотання позивачки, як стягувача у виконавчому провадженні № 55673982, було проігноровано і стягнуто з відповідача аліменти лише з суми доходів, які були отримані боржником в Україні без врахування суми доходів, отриманих боржником за кордоном та винесено в подальшому, 13 жовтня 2020 року постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9) ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки в позасудовому порядку, відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання сина в повному обсязі, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, оскільки виконавець повідомив у листі на необхідність стягнення заборгованості по сплаті аліментів саме у судовому порядку. Також судом першої інстанції було проігноровано положення ст. 194, 195 СК України. Крім того, суд порушуючи норми ЦПК України розглянув справу у відсутності сторін.

04 жовтня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу. Відповідач зазначає, що з викладеними у апеляційній скарзі доводами не погоджується, вважає що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом дотримано норми процесуального законодавства правильно встановлено обставини, які мають значення для справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що належним способом захисту права позивачки відповідає скарга на дії/бездіяльність приватного виконавця щодо не здійснення розрахунку суми заборгованості боржника зі сплати аліментів з доходів отриманих за кордоном та передчасне винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, а не позовна вимога про стягнення аліментів, як вважає сторона позивача за минулий час.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Інші обставини, які наведені у ст. 182 СК України, мають доводитись сторонами на загальних підставах, а саме бути підтверджені доказами, які мають бути подані у порядку, визначеному процесуальним кодексом.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями ч.1 ст.184 СК України визначено право суду за заявою одержувача визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

В порядку ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно зі ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, наприклад, що позивач пропонувала укласти договір про сплату аліментів на утримання дитини, а відповідач, як зобов`язана особа ухилявся від укладення такого договору, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагував на направлені йому листи, та інші подібні дії.

Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 у справі № 215/5867/17 (61-16955св19).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Положеннями ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів в примусовому порядку.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 1991 року з відповідачем, який було розірвано за рішенням Святошинського районного суду м. Києва. В шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає разом з позивачкою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів), починаючи з 13 жовтня 2016 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття та додаткові витрати на дитину ОСОБА_2 у розмірі 2000 грн щомісячно.

Під час розгляду цивільної справи № 761/18817/17 про поділ майна подружжя, судом було встановлено про отримання відповідачем доходів за кордоном в період 2017 року.

31 січня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. було відкрито виконавче провадження № 55673982 з примусового виконання виконавчого листа по цивільній справі № 761/36131/16-ц про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільного сина сторін. В процесі примусового виконання зазначеного рішення суду, позивачкою було повідомлено приватного виконавця про наявність доходу відповідача за кордоном, з якого повинна бути розрахована і сплачена останнім сума аліментів на утримання спільного сина сторін. Проте приватним виконавцем, клопотання позивачки, як стягувача у виконавчому провадженні № 55673982, було проігноровано і стягнуто з відповідача аліменти лише з суми доходів, які були отримані боржником в Україні без врахування суми доходів, отриманих боржником за кордоном та винесено в подальшому, 13 жовтня 2020 року постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9) ч. 1 ст. 39, 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка зазначала, що на підставі ст. ст. 194, 195 СК України, приватним виконавцем, клопотання позивачки, як стягувача у виконавчому провадженні № 55673982, було проігноровано і стягнуто з відповідача аліменти лише з суми доходів, які були отримані боржником в Україні без врахування суми доходів, отриманих боржником за кордоном (Республіка Австрія), в 2017 року.

Суд апеляційної інстанції, погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що позивачкою, як стороною стягувача у виконавчому провадженні № 55673982, не були оскаржені дії/бездіяльність приватного виконавця Ляпіна Д.В., як щодо не проведення можливого розрахунку заборгованості по аліментам, як і не оскаржено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55673982.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо характеру спірних правовідносин, про наявність судового рішення від 01 березня 2017 року по цивільній справі № 761/36131/16-ц, яке набрало законної сили, період часу, протягом якого, на думку сторони позивача, відповідачем було отримано дохід за кордоном, врахувавши, що належним способом захисту права позивачки відповідає скарга на дії/бездіяльність приватного виконавця щодо не здійснення розрахунку суми заборгованості боржника зі сплати аліментів з доходів отриманих за кордоном та передчасне винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, а не позовна вимога про стягнення аліментів, як вважає сторона позивача за минулий час.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не надано доказів вживання заходів щодо отримання аліментів з відповідача за минулий час. Крім того, позивач просить стягнути аліменти за минулий час, а саме за 2017 рік, а в матеріалах справи наявні докази, що за цей період аліменти стягнуті за рішенням суду від 01 березня 2017 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не було враховав положення ч. 1 статті 194 Сімейного кодексу України, яким визначено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, колегія суддів відхиляє, оскільки період за який просить стягнути суму аліментів за минулий час, охоплений періодом визначеним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 березня 2017 року про стягнення аліментів на користь позивачки за період починаючи з 13 жовтня 2016 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом проігноровано положення ст. 195 СК України, колегія суддів відхиляє, оскільки правовідносини які виникли у відповідності до цієї статті, регулюються судом в порядку нагляду за виконанням судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм ЦПК України щодо розгляду справи у відсутності сторін, колегія суддів зазначає, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, тому дані доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «08» листопада 2022 року.

Головуючий суддя Л. П. Сушко

Судді Є. М. Суханова

О. І. Сліпченко