Номер провадження: 22-ц/813/1276/22
Справа № 523/226/17
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 (третя особа - Одеська міська рада, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Сувертак І.В. 21 жовтня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2017 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 (третя особа - Одеська міська рада, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності (а.с. 1-7).

В обґрунтування позову Департамент комунальної власності Одеської міської ради посилався на те, що право комунальної власності на весь житловий та нежитловий фонд закріпилося після проголошення незалежності України та було відображене у постанові КМУ від 05 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ.

Нежитлове приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності від 07 липня 2006 року серія НОМЕР_1 , виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 листопада 2004 року № 710. Витяг про державну реєстрацію від 26 грудня 2008 року № 21432589.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 листопада 2004 року №710, територіальній громаді м. Одеси було видано свідоцтво про право власності від 07 липня 2006 року, яким було посвідчено, що об`єкт, що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 255,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в цілому, належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2007 року по справі № 2-3170/07 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності було визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене рішення було оскаржено Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради в апеляційному порядку.

Апеляційним судом Одеської області справа була повернута до суду першої інстанції на повторний розгляд. При цьому, згідно з листом КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27 червня 2008 року № 6046-12/508 нежитлове приміщення сараю, площею 162,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є фактично частиною об`єкту комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою від 09 лютого 2012 року по справі № 2-608/2010 позовна заява ОСОБА_4 була залишена без розгляду. ОСОБА_4 не було набуто право власності на спірне приміщення.

Проте, 27 вересня 2007 року між громадянами України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір-купівлі продажу, згідно з яким останньому було передано у власність спірне приміщення. 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив приміщення сараю, загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим, за захистом свого порушеного права, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача.

Заочним рішенням Суворовського районного суду від 12 листопада 2012 року по справі № 1527/11612/12, позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (третя особа - Одеська міська рада) про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача - було задоволено. Вищевказане рішення набуло законної сили, є чинним та ніким не скасоване. Даним судовим рішенням було встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Однак, рішенням від 30 жовтня 2015 року про державну реєстрацію ОСОБА_2 повторно зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості, отримавши дублікат договору купівлі-продажу.

В подальшому, ОСОБА_2 за договором дарування подарував ОСОБА_3 нежитлове приміщення загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , у свою чергу, за договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2016 року № 3900 продав, а ОСОБА_1 купив нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, власник майна має право звернутися до кінцевого набувача - ОСОБА_6 з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування реєстрації права власності, що і стало причиною звернення до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 січня 2017 року заяву департаменту комунальної власності ОМР про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову, накладено арешт на нежитлові приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) (а.с. 45).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 нежитлове приміщення, загальною площею 162,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 162,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01). Усунуто перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення, загальною площею 162,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та передано зазначене приміщення територіальній громаді м. Одеси в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Стягнуто судові витрати сплачений судовий збір в сумі 4 104,00 грн. з ОСОБА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (т.1 а.с. 174-179).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.1 а.с. 188-189).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції; у власності апелянта існує інше майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , стосовно якого жодними судами не встановлювались жодні обставини.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що право комунальної власності на весь житловий та нежитловий фонд після проголошення незалежності України було закріплено та відображено у постанові КМУ від 05 листопада 1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ (а.с. 9-11).

Нежитлове приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності від 07 липня 2006 року серія НОМЕР_1 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 листопада 2004 року № 710. Витяг про державну реєстрацію від 26 грудня 2008 року № 21432589 (а.с.12,13).

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25 листопада 2004 року №710, територіальній громаді м. Одеси було видано свідоцтво про право власності від 07 липня 2006 року, яким було посвідчено, що об`єкт, що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 255,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в цілому, належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності.

Водночас, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2007 року, по справі № 2-3170/07 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності було визнано за ОСОБА_4 право власності, на нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення було оскаржено Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради в апеляційному порядку.

Апеляційним судом Одеської області справа була повернута до суду першої інстанції на новий розгляд.

При цьому, згідно з листом комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27 червня 2008 року № 6046-12/508, нежитлове приміщення сараю, площею 162,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є фактично частиною об`єкту комунальної власності за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2012 року по справі № 2-608/2010 позовна заява ОСОБА_4 була залишена без розгляду.

З огляду на зазначене, суд дійшов вірного висновку, що ОСОБА_4 не було набуто право власності на спірне приміщення.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання річчю.

Однак, 27 вересня 2007 року між громадянами України ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір-купівлі продажу, згідно з яким останньому було передано у власність спірне приміщення.

11 жовтня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купив приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із цими обставинами, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з позовом про визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача.

Заочним рішенням Суворовського районного суду від 12 листопада 2012 року по справі № 1527/11612/12, позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 (третя особа - Одеська міська рада) про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача задоволено. Визнано договір купівлі-продажу б/н приміщення сараю загальною площею 162,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від 27 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 27 вересня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1424 недійсним. Витребувано від ОСОБА_2 приміщення сараю загальною площею 162,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передано зазначене приміщення у власність територіальної громадим. Одеси в особі Одеської міської ради, в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Усунуто перешкоди в користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передати приміщення сараю загальною площею 162,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 17-20).

Вказаним рішенням було встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Рішення суд набуло законної сили.

Однак, згідно рішення від 30 жовтня 2015 року про державну реєстрацію, ОСОБА_2 повторно зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості, отримавши дублікат договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2007 року.

В подальшому, ОСОБА_2 за договором дарування подарував ОСОБА_3 нежитлове приміщення загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , у свою чергу, за договором купівлі-продажу від 25 жовтня 2016 року № 3900 продав, а ОСОБА_6 купив нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. ст. 317, 319, 321, 327 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Із вказаних норм права вбачається, що рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження спірного приміщення не приймалось, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірне приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника.

Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення того, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. У разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК.

Враховуючи, що майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, суд дійшов вірного висновку, що власник майна має право звернутися до кінцевого набувача - ОСОБА_6 з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування реєстрації права власності.

Згідно зі ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна, права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про задоволення позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у повному обсязі.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції, оскільки суд першої інстанції направляв судові повістки за адресою реєстрації ОСОБА_1 , що, згідно положень ст.131 ЦПК України, є належним сповіщенням відповідача про час та місце розгляду справи. Крім того, апелянт про розгляд справи неодноразово був повідомлений через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду.

Також, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що у власності апелянта існує інше майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , стосовно якого жодними судами не встановлювались жодні обставини.

Колегія суддів враховує, що згідно декларації про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, що зареєстрована УДАБК Одеської міської ради 13 березня 2017 року № ОД48, житловий будинок, реконструйований із нежитлового приміщення, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , готовий до експлуатації. Замовник будівництва -

ОСОБА_7 відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 07 квітня 2017 року державним реєстратором були внесені наступні зміни до розділу «Об`єкт нерухомого майна»: нежитлове приміщення змінено на житловий будинок, загальна площа 162,1 кв.м. змінено на загальну площу 149,7 кв.м.

Крім того, розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 05 квітня 2017 року №203р було змінено адресу спірного об`єкта нерухомості - з « АДРЕСА_1 », на «будинок АДРЕСА_3 ».

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що усі дії, пов`язані зі зміною адреси та площі спірного об`єкта нерухомості, свідчать про намагання відповідачів уникнути можливості виконання судових рішень про витребування майна на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, яке є єдиним власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе