ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 509/2576/21

Апеляційне провадження № 22-ц/813/794/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

при секретарі Кузьмук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального підприємства «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове» на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Панасенка Є.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове» (далі КП «ЖКП «Таїрове») з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (а.с.1-10).

У позові ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ №110-К від 27 квітня 2021 року про звільнення його з посади;

-поновити його на роботі;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2021 року по день поновлення на роботі;

-стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та судові витрати.

Відповідач позов не визнав, надавши суду відзив на позовну заяву (а.с.53-61).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 листопада 2021 року позов задоволено частково (а.с.101-113).

Скасовано наказ в.о. директора КП "ЖКП "Таїрове" від 27 квітня 2021 року № 110-к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера.

Поновлено ОСОБА_1 посаді головного інженера КП "ЖКП "Таїрове" з 27 квітня 2021 року.

Стягнуто з КП "ЖКП "Таїрове" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з КП "ЖКП "Таїрове" на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та судові витрати у розмірі 908 грн.

08 листопада 2021 року представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду, в якій просив суд ухвалити додаткове рішення у справі та стягнути з КП «ЖКП «Таїрове» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді оплати за надання правової допомоги у розмірі 15 000 грн (а.с.118-120).

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року заява представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволена (а.с.125-128).

Стягнуто з КП «ЖКП «Таїрове» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції, посилаючись на висновок Верховного Суду у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, виходив з того, що розмір витрат на правову допомогу визначений у фіксованому розмірі в договорі про надання правової допомоги від 24 травня 2021 року, а матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем послуг адвоката в суді першої інстанції.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі КП «ЖКП «Таїрове», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просило судскасувати додаткове рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення (а.с.225-227).

Скарга обґрунтована тим, що для ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у суду були відсутні правові підстави, оскільки представник позивача не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. При цьому апелянт послався на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони, будучі повідомленими про слухання справи на 15 листопада 2022 року, не прийняли участі у судовому засіданні, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність (а.с.153,154). Повідомлення на ім`я позивача ОСОБА_1 повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що з огляду на положення ч.1 ст.131 ЦПК України, та враховуючи сповіщення його представника ОСОБА_2 , є належним сповіщенням (а.с.150-151,154).

Сторони не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України, чим проявили пасивну процесуальну поведінку.

Колегією суддів враховано наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін, положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 15 листопада 2022 року у відсутності сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

При цьому, відповідно до положень ч.ч.4,5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Враховуючи наведену норму процесуального закону та ту обставину, що сторони не прийняли участь у судовому засіданні 15 листопада 2022 року, датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення, а саме: 17 листопада 2022 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної зі сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних, під час розгляду справи. Вирішення цього питання є обов`язком суду, яке вирішується за результатами розгляду справи в залежності від того, яке рішення приймається судом. Вимога учасника справи щодо розподілу судових витрат не є позовною вимогою, а є процесуальною дією суду.

Положеннями ст.59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.133 ЦПК України).

Згідно з п.4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за ст.28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17).

За висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 7678, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2021 року між ОСОБА_3 та адвокатським бюро «Бороган» укладено договір №2/24-05 про надання правової допомоги (а.с.38-41). У п.4.1 договору зазначено, що за надання правової допомоги, яка є предметом договору, адвокатському бюро клієнт сплачує грошовий гонорар (винагороду) у розмірі 15 000 грн. У п.4.4 сторони погодили, що виплата гонорару (винагороди) здійснюється протягом 10 робочих днів після підписання акту приймання-передачі наданих послуг.

За п.2.4 для надання правової допомоги клієнту адвокатське бюро призначило адвоката Бороган В.В., який має право представляти інтереси клієнта на підставі самостійно виписаного ордеру та на підставі ордеру, виписаного адвокатським бюро.

Повноваження адвоката Борогана В.В. підтверджуються ордером серії ОД №632770 від 27 травня 2021 року (а.с.12).

Розмір винагороди за надання правової допомоги клієнту визначений у договорі від 24 травня 2021 року у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, а саме:

- представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява, яка містить в собі клопотання про витребування доказів та виклик свідків, заява про ухвалення додаткового рішення (а.с.1-10,118-120);

- акт приймання-передачі виконаної роботи до договору про надання правової допомоги за № 2/24-05 від 24 травня 2021 року, складений 04 листопада 2021 року, за яким клієнтом прийняті наступні роботи: усна консультація, вивчення документів, формування правової позиції, підготовка позовної заяви, представництво інтересів в суді першої інстанції (а.с.121);

- адвокат Бороган В.В. приймав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції 16 вересня 2021 року та 01 листопада 2021 року (а.с.86-89, 94-100).

Представник відповідача, ознайомившись із заявою про ухвалення додаткового рішення, не надав суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги (а.с.122). Судом враховано, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про обов`язковість подання розрахунку витрат на правову допомогу чи інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрат адвоката є необґрунтованими.

Суд першої інстанції з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов вірного висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч.3 ст.137 ЦПК України, суд звернув увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Доводів щодо неспівмірності витрат на правову допомогу апеляційна скарга не містить.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/20.

Посилання апелянта на позицію Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18 не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки врахуванню підлягає саме остання правова позиція Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 20 листопада 2020р. у справі №910/13071/19 та постанови Великої Палати Верховного від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17). З огляду на дати вищенаведених постанов Верховного Суду, застосуванню підлягає позиція, викладена у постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/20.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі з огляду на таке.

Враховуючи заявлені позовні вимоги та їх часткове задоволення, судові витрати, в тому числі у витрати на правову допомогу, підлягають розподілу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції мав врахувати положення ст.141 ЦПК України та керуватися тим, що при частковому задоволенні позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 заявлено чотири позовні вимоги, а саме:

1) визнання незаконним та скасувати наказу про звільнення;

2)поновлення на роботі;

3) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

4) стягнення моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.,

з яких перші три вимоги задоволені судом повністю, тобто кожна з них на 100 %, а вимога про стягнення моральної шкоди лише на 10 % задоволена, виходячи з такого розрахунку: 5 000 х 100% : 50 000 =10 % (де 5 000 грн. задоволені судом, 50 000 грн просив позивач).

Отже, всього позов задоволений на 78 %, виходячи з такого розрахунку: (100+100+100+10) : 4, де 100- кількість відсотків задоволених вимог (перших трьох) та 10 кількість відсотків задоволеної четвертої вимоги.

З огляду на наведене, враховуючи положення п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 700 грн (15 000 х 78% : 100%).

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 вересня 2022 року у справі №486/716/20.

Враховуючи викладене, додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року необхідно змінити, зменшивши розмір стягнення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн до 11 700 грн.

Датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи у сенсі положень ч.5 ст.268 ЦПК України є дата складання повного судового рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Житлово-комунальне підприємство «Таїрове» задовольнити частково.

Додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2021 року змінити, зменшивши розмір стягнення до 11 700 грн. (одинадцять тисяч сімсот гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: