Постанова

Іменем України

21 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 206/922/19

провадження № 61-8790св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна (далі - приватний нотаріус ДМНО Бондар І. М.), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що 07 лютого 2007 року уклав з відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра») кредитний договір № 8/2007/840-к/756Н на суму 45 647,00 дол. США. Того ж дня між сторонами укладено договір іпотеки № 756 Н/1, за яким позивач з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку відповідачу нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

В листопаді 2018 року йому зателефонувала невідома особа та повідомила, що ПАТ «КБ «Надра» розпочало процедуру реалізації його квартири та запропонувала йому її придбати.

Позивач з`ясував, що ПАТ «КБ «Надра» на підставі виконавчого напису від 18 серпня 2014 року № 3093, вчиненого приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М., звернув стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 . За рахунок отриманих від реалізації коштів задоволено вимоги ПАТ «КБ «Надра» у загальному розмірі 83 000,00 дол. США, що за курсом Національного банку України станом час вчинення виконавчого напису становило 1 168 670,26 грн.

Позивач вважав, що вказаний виконавчий напис вчинений із порушенням норм законодавства, оскільки вимога кредитора щодо виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання може бути пред`явлена після настання строку виконання грошового зобов`язання, який згідно з пунктом 1.4 кредитного договору від 07 лютого 2007 року № 8/2007/840-к/756Н спливає 06 серпня 2024 року.

У виконавчому написі не зазначено період, за який нарахована пеня, штрафні санкції та заборгованість за відсотками. На переконання позивача, сума кредитної заборгованості не є безспірною, оскільки на його адресу вимога про сплату боргу банком не направлялась, а виконавчий напис був вчинений на суму, яка значно перевищує кредитну заборгованість. Також у виконавчому написі взагалі не зазначено на підставі яких документів нотаріус вчинив цей напис.

Відповідач пред`являв виконавчий напис для виконання до Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, проте відповідно до норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 17 червня 2014 року, встановлено мораторій на примусове стягнення нерухомого майна громадян, які мають кредитні зобов`язання за договорами в іноземній валюті. Тому, орган державної виконавчої служби повернув виконавчий напис стягувачеві відповідно до пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з цим відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» оскаржуваний виконавчий напис може бути пред`явлений до виконання.

З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий напис від 18 серпня 2014 року № 3093, який вчинений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М. таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «КБ «Надра» і приватний нотаріус ДМНО Бондар І. М. не порушили норми законодавства щодо вчинення виконавчого напису, а позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна давність, про застосування наслідків пропущення якої заявлено ПАТ «КБ «Надра», не спливла.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року скасовано. Позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 18 серпня 2014 року, який вчинений приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М. та зареєстрований в реєстрі за № 3093.

Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання позову 768,40 грн та за подання апеляційної скарги 1 153,50 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд вважав, що вчинивши виконавчий напис, нотаріус не дотримався положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» щодо можливості стягнення заборгованості за період в межах трьох років, а стягнення кредитної заборгованості за межами цього строку (за сім років і п`ять місяців) свідчить про порушення нотаріусом вимоги закону щодо можливості вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості, яка є безспірною.

Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року касаційну скаргу ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що виконавчий напис вчинений 18 серпня 2014 року, а з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 звернувся у лютому 2019 року, тобто за межами визначеної статтею 257 ЦК України позовної давності тривалістю у три роки. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки доводам відповідача, які викладені у його відзиві на позовну заяву, та не відобразив у оскарженій постанові висновки щодо можливого пропущення ОСОБА_1 позовної давності, про застосування якої заявлено ПАТ «КБ «Надра», та, як наслідок, наявності/відсутності підстав для відмови у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності. Отже, апеляційний суд не з`ясував, коли почала свій перебіг позовна давність та чи сплинула вона до моменту пред`явлення ОСОБА_1 позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що виконавчий напис був вчинений на суму яка не відповідає дійсності та значно перевищує суму боргу. ПАТ «КБ «Надра» надало нотаріусу всі необхідні для вчинення виконавчого напису документи. ОСОБА_1 у листопаді 2018 року дізнався про існування оспорюваного виконавчого напису нотаріуса від 18 серпня 2014 року, протилежне доведено не було, отже строк позовної давності звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено. Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі та витребувано її з Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

16 серпня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

В касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до помилкового висновку про те, що ПАТ «КБ «Надра» надало нотаріусу всі необхідні для вчинення виконавчого напису документи, а також, що письмова вимога про усунення порушення виконання зобов`язання була направлена позивачу. Позивач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 07 лютого 2007 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 8/2007/840-к/756Н, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у сумі 45 647,00 дол. США на проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 07 лютого 2007 року, згідно якого ОСОБА_1 придбав у власність нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , зі сплатою відсотків у розмірі 12,99 річних строком до 06 серпня 2024 року (а. с. 25, 26).

Відповідно до пункту 4.2.4 кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків, інших платежів, передбаченим цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс черговий платіж в термін визначений пунктом 3.3.3 цього договору.

07 лютого 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 756Н/1, відповідно до умов якого, останній в забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 8/2007/840-К/756Н передав в іпотеку квартиру за номером АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В. І., зареєстрований в реєстрі за № 294 (а. с. 27, 28).

Відповідно до пунктів 5.1, 5.3 цього договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій частині. Звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; за домовленістю сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

18 серпня 2014 року приватний нотаріус ДМНО Бондар І. М. вчинила виконавчий напис, за реєстровим номером 3093, яким пропонується звернути стягнення на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки, який посвідчений 07 лютого 2007 року приватним нотаріусом ДМНО Куліш В. І. за реєстровим № 294, передано в іпотеку ПАТ «КБ «Надра», яке є правонаступником ВАТ «КБ «Надра».

Строк платежу за вищезазначеним договором іпотеки настав 15 серпня 2014 року.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Надра» у розмірі: основний борг - 44 729,02 дол. США; сума заборгованості по відсотках - 35 274,79 дол. США; пеня - 67 068,41 грн; штраф - 53 987,16 грн, що всього становить 80 003,81 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18 серпня 2014 року (1 долар США = 13,073311 грн) становить 1 045 914,69 грн та 121 055,57 грн, а всього у гривневому еквіваленті 1 166 970,26 грн. Витрати пов`язані із вчиненням виконавчого напису - 1 700,00 грн.

Строк за який проводиться стягнення - сім років п`ять місяців, а саме з 07 лютого 2007 року по 07 липня 2014 року (а. с. 53).

З наданих на виконання ухвали суду приватним нотаріусом ДМНО Бондар І. М. документів, на підставі яких було вчинено 18 серпня 2014 року за № 3093 виконавчий напис, вбачається, що 18 серпня 2014 року представник ПАТ КБ «Надра» звернувся з заявою від 16 липня 2014 року до нотаріуса з проханням вчинити виконавчий напис на договорі іпотеки від 07 лютого 2007 року № 756Н/1, який посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Куліш В. І. та зареєстрований в реєстрі за номером № 294, укладеному між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

До заяви було додано: копію кредитного договору від 07 лютого 2007 року № 8/2007/840-к/756Н, оригінал договору іпотеки від 07 лютого 2007 року № 756/1, оригінал розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 07 липня 2014 року, оригінал виписки за договором № 8/2007/840-к/756Н від 07 лютого 2007 року, оригінал письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором з описом вкладення до цінного листа від 15 липня 2014 року, установчі документи банку, довіреність представника банку (а. с. 54-72).

З письмової вимоги банку про усунення порушень за кредитним договором від 07 лютого 2007 року № 8/2007/840-к/756Н, яка направлена ОСОБА_1 15 липня 2014 року відомо, що банк вимагає у зв`язку з порушенням умов договору, дострокового виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором та сплатити суму боргу за кредитним договором, яка станом на 07 липня 2014 року становить: 80 003,81 дол. США та 121 055,57 грн пені, штрафних санкцій, з урахуванням: основний борг - 44 729,02 дол. США; сума заборгованості за відсотками - 35 274,79 дол. США; пеня - 5 670,74 дол. США, що еквівалентно 67 068,41 грн; штраф - 4 564,70 дол. США, що еквівалентно 53 987,16 грн.

Також попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги та додатково стягнення витрат за оплату послуг нотаріуса за вчинення виконавчого напису (а. с. 58).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Вчиняючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Відповідно до статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній станом на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Такий висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц наголосила на тому, що сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17). При цьому лише та обставина, що у виконавчому написі зазначено більшу суму заборгованості за кредитом, ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору про розмір заборгованості (постанова Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15). Під час розгляду справ такої категорії суд перевіряє право стягувача на вчинення вказаної дії, повноваження щодо вчинення нотаріальних дій нотаріуса та встановлює той факт, чи дійсно розмір заборгованості, що підлягає стягненню, у тому числі розмір процентів, неустойки (штрафу, пені), якщо такі належать до стягнення, відповідає сумі, вказаній у виконавчому документі, та залежно від встановленого ухвалює рішення про відмову чи задоволення позову.

Пунктом 3.1 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Пунктом 1 Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку) подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

У пункті 1.1 Переліку зазначено, що для одержання виконавчого напису за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про те, що на момент вчинення виконавчого напису були наявні всі документи на підтвердження безспірності вимог банку, оскільки вказане підтверджується матеріалами справи (а. с. 54-72).

Доводи скаржника про те, що суди помилково дійшли до висновку, що письмова вимога про усунення порушення виконання зобов`язання була направлена позивачу є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вказана вимога була направлена позивачу не менш ніж за тридцять днів до вчинення нотаріусом виконавчого напису та з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, як того вимагає чинне законодавство (а. с. 58).

Доводи скаржника про те, що його не було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення позивачу судової повістки (а. с. 242).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд переглянув справу в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров