Справа №333/4764/21
Пр. № 2/333/1421/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

судді: Наумової І.Й.,

за участю секретаря судового засідання: Кунець В.В.,

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжя, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, про визнання недійсним правочину -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовує наступним.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2013 року (справа №333/4607/13-ц, пр.№2/333/2353/13), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18.12.2013 року, частково задоволений позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «Про стягнення коштів», а саме: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 229 (двісті двадцять дев`ять) гривень 40 копійок. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено. На виконання рішення від 08.11.2013 року - Комунарським районним судом м. Запоріжжя виданий виконавчий лист від 15.01.2014 року, який на теперішній час перебуває на виконанні у Комунарському ВДВС у м.Запоріжжі.

Позивачка зазначає, що 14.01.2019 року, під час розгляду Комунарським районним судом м. Запоріжжя справи №333/7716/17 (провадження № 2/333/76/19) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватні нотаріуси Вартанова О.С., ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 «Про визначення частки у праві спільної сумісної власності подружжя», вона дізналась про те, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 03.12.2013 року уклали Договір «Про розподіл майна подружжя», посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С., Р.№6209, за яким розподіли спільне сумісне майно, набуте у зареєстрованому шлюбі, наступним чином:

А) дружині ОСОБА_5 в особисту приватну власність перейшли:

*квартира АДРЕСА_1 , придбана на ім`я ОСОБА_5 за згодою чоловіка ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 11.01.2010 року, Р.№94, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець JI.C.;

*квартира АДРЕСА_2 , придбана на ім`я ОСОБА_5 за згодою чоловіка ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу від 05.07.2010р., Р.№661, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.;

*квартира АДРЕСА_3 , придбана на ім`я ОСОБА_5 за згодою чоловіка ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу від 15.11.2013 року, Р.№13148, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І.

Б) у власність чоловіка - ОСОБА_4 перейшло рухоме майно (побутові речі): холодильник «Samsung» ,2012 року випуску, телевізор «SONY», 2012 року випуску, пральна машина «BOSCH», 2011 року випуску, стереосистема «Philips», 2013 року випуску, домашній кінотеатр «Panasonic», 2013 року випуску, ювелірні вироби, меблевий гарнітур виробництва Італії.

На переконання позивачки: договір «Про розподіл майна подружжя» від 03.12.2013 року має ознаки «фраудаторного» правочину.

На підставі вищевказаного, позивачка просить суд Договір «про розподіл майна подружжя», укладений 03.12.2013 року між ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ШН), посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою Олесею Степанівною, Р.№6209, - визнати недійсним.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2021 р. відкрите провадження у справі та призначений її розгляд в порядку загального позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті спору.

Відповідач ОСОБА_5 скористалася своїм процесуальним правом та надала відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Договір про розподіл майна подружжя був укладений 03.12.2013 р., тобто до ухвалення остаточного рішення у цивільній справі №333/4607/13-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 20 тис. грн., яке набрало законної сили 18.12.2013 р. та до відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення (виконавче провадження ВП № 41627864 відкрито за постановою державного виконавця від 23.01.2014 p. Тому безпідставні доводи позивача ОСОБА_3 , що спірний договір від 03.12.2013 р. є фраудаторним правочином. Посилання позивача щодо фіктивності спірного договору не відповідають дійсності, оскільки 14.01.2014 р. шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був розірваний, укладений договір про поділ майна подружжя виконано його сторонами договору. Вищевказаним рішенням суду від 08.11.2013 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 було відмовлено, тому відсутні підстави для звернення стягнення на її особисте майно. Позивачка вводить в оману суд відносно тієї обставини, що про спірний договір вона дізналась лише 14.01.2019 р., оскільки про наявність цього договору позивачку було повідомлено відповідачем ОСОБА_5 у її відзиві на позов ОСОБА_3 , заявлений в межах цивільної справи №333/7716/17, який був направлений на адресу ОСОБА_3 ще в квітні 2018 р. З відзивом на адресу позивачки була направлена також копія спірного договору. З огляду на вищевказане відповідач ОСОБА_5 вважає, що позивачкою пропущений трирічний строк, встановлений законодавством, для звернення до суду з цим позовом, тому просила застосувати позовну давність до позовних вимог, про що подала окрему процесуальну заяву.

Позивач надала відповідь на відзив та заяву про визнання поважними причини звернення до суду з цим позовом після спливу строку позовної давності, в яких зазначила, що відзив на позов у справі №333/7716/17, в якому ОСОБА_5 посилалась на спірний договір позивачка отримала лише 20.11.2018 р., в зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні заяви відповідачки про застосування позовної давності у цій справі, вважає, що звернулась з цим позовом в межах строку позовної давності. Зазначила, що відповідач ОСОБА_5 так і не зареєструвала своє право власності за спірним договором у встановленому законодавством порядку. Також позивачка вважає, що в своїх заявах по суті спору відповідачка ОСОБА_5 фактично визнає дані позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Уткін О.Є. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Желєзняк В.К. в судовому засіданні не визнав позовні вимоги, просив відмовити в зв`язку з необґрунтованістю. У разі, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позову, просив відмовити в його задоволенні в зв`язку зі спливом позовної давності.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся. Надав заяву в якій зазначив, що з позовом не згоден, та просив розглянути справу за його відсутності.

Третя особа приватний нотаріус Вартанова О.С. в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце слухання справи повідомлялась.

Суд, вислухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали даної справи та цивільної справи №333/7716/17, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2013 р. по справі №333/4607/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про стягнення коштів (копія рішення додано до позову), були частково задоволені вимоги ОСОБА_3 та присуджено стягнення на її користь з ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 20000,00 грн. В задоволенні вимог відсноно ОСОБА_5 відмовлено.

В листопаді ОСОБА_4 оскаржує вищевказане рішення та подає апеляційну скаргу до Апеляційного суду Запорізької області, що підтверджується копією ухвали Апеляційного суду Запорізької області, яка наявна в матеріалах справи №333/7716/17.

03.12.2013 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір про розподіл майна подружжя (копія договору міститься в матеріалах цієї справи), відповідно до якого, вони вирішили поділити майно, набуте ним під час перебування у зареєстрованому шлюбу, наступним чином:

у власність гр. ОСОБА_4 переходить:

-холодильник «SAMSUNG», 2012 року випуску;

*телевізор «SONY», 2012 року випуску;

*пральна машина «BOSCH», 2011 року випуску;

*стереосистема «PHILIPS», 2013 року випуску;

*домашній кінотеатр «PANASONIC», 2013 року випуску;

*ювелірні вироби;

*меблевий гарнітур виробництва Італії;

у власність гр. ОСОБА_5 переходить:

*квартира, житловою площею 26,1 (двадцять шість цілих і одна десята) кв.м, загальною площею 42,49 (сорок дві цілих і сорок дев`ять сотих) кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить гр. ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі- продажу, посвідченого Масловець J1.C., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 11.01.2010 року за р.№ 94. Право власності зареєстровано Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 05.07.2010 року в книзі: 189, номер запису: 34686, реєстраційний номер 20711044, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 05.07.2010 року за № 26612153;

*квартира, житловою площею 29,0 (двадцять дев`ять цілих і нуль десятих) кв.м, загальною площею 43,52 (сорок три цілих і п`ятдесят дві сотих) кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , яка належить гр. ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Туріченко О.М., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 18.05.2010 року за р.№ 661. Право власності зареєстровано Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 05.07.2010 року в книзі: 190, номер запису: 35006, реєстраційний номер 8547962, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 05.07.2010 року за № 26610507;

*квартира, житловою площею 27,8 (двадцять сім цілих і вісім десятих) кв.м, загальною площею 50,36 (п`ятдесят цілих і тридцять шість сотих) кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , яка належить гр. ОСОБА_5 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Вовк 1.1., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 15.11.2013 року за р.№ 13148. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 15.11.2013 року, номер запису про право власності: 3394754, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, шо підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.11.2013.

Даний договір, в день його укладання, був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. та зареєстрований в реєстрі за №6209. В п.8 цього Договору зазначено, що він набуває законної сили з моменту його нотаріального посвідчення.

18.12.2013 р. ухвалою Апеляційного суду Запорізького області (копія ухвали суду додана до даного позову) апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, вищевказане рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2013 р. по справі №333/4607/13-ц залишене без змін.

04.01.2014 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

15.01.2014 р. на підставі вищевказаного рішення суду, яке набуло законної сили 18.12.2013 р., стягувачу ОСОБА_3 виданий виконавчий лист №№333/4607/13-ц (його копія додана позивачкою до даного позову), який неодноразово пред`являвся стягувачем до виконання, оскільки повертався стягувачу: в зв`язку з неможливістю встановити місце мешкання боржника, відсутністю у боржника ОСОБА_4 майна, на яке може бути накладено стягнення, що підтверджується копіями постанов державних виконавців про відкриття виконавчих проваджень та повернення виконавчого документу стягувачу, які містяться в матеріалах справи № 333/7716/17. З витягу з АСВП, наданого позивачкою до позову, вбачається, що 02.11.2020 р. знов відрито виконавче провадження №, в якому стягувачем є ОСОБА_3 , а боржником ОСОБА_4 , категорія стягнення: стягнення коштів.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 23.01.2019 р., вбачається, що ОСОБА_5 продовжує бути власником вищевказаних квартир, які відповідно до спірного договору вона набула в особисту власність, на підставах, що існували до укладення спірного договору. Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на зазначені квартири на підставі вищевказаного спірного договору, в матеріалах справи відсутні.

27.12.2017 р. ОСОБА_3 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визначення частки у праві спільної сумісної власності відповідачів на вищевказані квартири, право власності на які було зареєстроване на ОСОБА_5 (справа № 333/7716/17). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13.02.2018 р. відкрите провадження у справі, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи, призначене підготовче засідання на 03.04.2018 р. За клопотанням відповідачів підготовче засідання 03.04.2018 р. було відкладене на 15.05.2018 р. 13.04.2022 р. відповідач ОСОБА_5 подає до суду відзив на вищевказаний позов ОСОБА_3 , в якому повідомляє про наявність спірного договору та долучає його копію до відзиву. До відзиву надані квитанції про направлення його учасникам, в тому числі позивачу ОСОБА_3 , 13.04.2022 р. На останньому аркуші даного відзиву міститься розписка, що представник позивачки ОСОБА_1 отримав копію відзиву 20.11.2018 р. 14.06.2018 р. позивачка ОСОБА_3 подає до суду уточнену позовну заяву, в якій посилається на спірний договір та зазначає, що відповідачі, уклавши його намагаються уникнути виконання боржником ОСОБА_4 вищевказаного судового рішення про стягнення грошових коштів. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2019 р. провадження у справі № 333/7716/17 закрито, в зв`язку з відсутністю предмету спору.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позивачка ОСОБА_3 , станом на 14.06.2022 р. була обізнана про існування спірного договору та про його зміст.

Згідно із статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 64 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 04 березня 2021 року у справі № 539/1318/18 вказано, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а тому така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Встановивши, що договір дарування квартири, укладений між подружжям, спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів із відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц також зроблено висновок, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Аналогічна практика застосовані і постанові Верховного Суду від 19.05.2022 р. по справі №711/3724/21.

На підставі досліджених судом доказів та встановлених обставин суд приходить до висновку, що спірний договір має ознаки фраудаторного договору, з огляду на наступне. Сторони спірного договору подружжя Грозовських, на момент його укладення були обізнані про рішення суду по вищевказаній цивільній справі, яким присуджено стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 грошових коштів, отже могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання цього судового рішення. При цьому в період апеляційного провадження по вищевказаній цивільній справі, вони укладають спірний договір про поділ майна подружжя, за яким дружині ОСОБА_5 відходить все нерухоме майно, яке перебуває у подружжя, а чоловіку ОСОБА_4 (боржнику за судовим рішенням) рухомі речі (побутова техніка, меблі, прикраси) вартість яких у сукупності є значно нижчою ніж вартість трьох квартир у м. Запоріжжі, які перейшли у власність дружини. Посилання відповідачки, що вартість поділеного майна була рівнозначною, оскільки ОСОБА_4 були передані коштовні ювелірні прикраси, належними доказами не підтверджено. З дати укладення спірного договору і до теперішнього час ОСОБА_5 не зареєструвала зміну підстав права власності на належне їй нерухоме майно на підставі спірного договору.

З огляду на вищевказане, враховуючи зміст спірного договору, подальший хід примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачки коштів, його невиконання і по теперішній час в зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернене стягнення, суд приходить до висновку, що дії відповідачів, які уклали спірний договір одразу після судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, за яким боржник ОСОБА_4 фактично втратив право власності на частки трьох квартир, і перестав бути платоспроможним по погашенню присудженого боргу, подальша не реєстрації відповідачкою змін підстав права власності, є недобросовісними, оскільки спірний договір був укладений з метою унеможливлення звернення стягнення на належне майно подружжя та такими , що мали мету укладання фіктивної угоди.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані.

Відповідачкою ОСОБА_5 під час судового розгляду цієї справи заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вирішуючи дану заявлену вимогу відповідача, суд враховує наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (дані правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Як встановлено, під час судового розгляду, позивачка станом на 14.06.2018 р. вже була обізнана про існування спірного договору та про його зміст, а також про те, що даний договір порушує її майнові права, при цьому за захистом своїх прав, вона звернулась до суду лише 09.11.2021 р., тобто поза межами строку позовної давності. Поважних причин пропуску даного строку, позивачка суду не навела.

З огляду на вищенаведене та враховуючи наявність заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 10-13, 17-19, 76-81, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова Олеся Степанівна, про визнання недійсним договору «Про розподіл майна подружжя», укладеного 03.12.2013 р. між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_4 ), та посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою Олесею Степанівною, за №6209, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення складений 21.11.2022

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й. Наумова