28.10.2022 Єдиний унікальний номер 205/5938/22
Номер провадження: 2/205/2690/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2022 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.05.2021 року. ОСОБА_3 проживає разом із ОСОБА_1 окремо від ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 11579 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб від 18.10.2021 року.

Далі позивач зазначає, що з моменту народження дитини відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню, а саме: не піклується про її фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні до його малолітньої дитини, доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнути аліменти з відповідача на користь позивача у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення позову до суду і до повноліття дитини.

Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяву про розгляду справи за її відсутності. У такій письмовій заяві позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив справу розглядати за його відсутності.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, у підготовче судове не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, ніяких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, суд, враховуючи ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі, та встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси третіх осіб, вважає за можливе звершити розгляд справи та ухвалити відповідне рішення по суті справи.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06.05.2021 року.

Судом також встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована та проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 11579 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 18.10.2021 року, яка займається вихованням та матеріальним утриманням доньки.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом

Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, суд зазначає про наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Разом із цим, відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Суд вказує, що у відповідності до ч.4 ст.19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

В даному випадку органи опіки та піклування беруть участь у справі не з метою захисту свого суб`єктивного інтересу, а на підставі закону (ст.19 СК України) з метою здійснення покладених на них обов`язків для захисту інтересів конкретної дитини, громадян та держави.

При цьому, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства України, при розгляді позовних вимог про позбавлення особи батьківських прав є обов`язковим наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у розгляді справи.

Разом із цим, матеріалами справи не підтверджено, що в даному випадку позивач зверталась до органу опіки та піклування із заявою про надання відповідного висновку про позбавлення відповідача батьківських прав.

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку сторона позивача не надала суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог стосовно позбавлення відповідача батьківських прав, у тому числі не забезпечила подання до суду відповідного висновку органу опіки та піклування із вказаного питання. Жодних клопотань чи заяв про витребування (забезпечення) такого доказу вказаний учасник справи також не порушував. Внаслідок чого, через означену бездіяльність позивача з цього приводу, суд позбавлений в межах розгляду даної справи встановити факти, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дітей.

Суд зазначає, що самі по собі по акт про проживання, довідки з закладу дошкільної освіти, відповіді на адвокатські запити, що надані стороною позивача, не є за своєю суттю та змістом висновком органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. Задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав за відсутності висновку органу опіки та піклування, який мав бути складений задля забезпечення належного розгляду позову, на думку суду не відповідає вимогам статті 19 СК України.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Таким чином, оскільки позивачем за допомогою надання судові достатніх, належних та допустимих доказів не доведено як того, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо нього, так і того що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дітей, то суд вимушений відмовити в задоволені позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд вказує на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

В даному випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має.

Доказів утримання таким відповідачем інших осіб матеріали справи не містять.

За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.

Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, розмір витрат, які несе позивач на утримання дитини, стан здоров`я та матеріальне становище самої дитини; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи ту обставину,що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину з батька у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання доньки та до її повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 13 вересня 2022 року, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний матеріально утримувати свою доньку.

Згідно ч.1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Таким чином, суд вказує на те, що у своїй сукупності позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню, зокрема з відповідача слід стягнути аліменти у вказаному розмірі, а в задоволені решти позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав слід відмовити.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Отже, у зв`язку із відмовою в задоволені позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд доходить висновку, що в даному випадку сплачений судовий збір за таку вимогу необхідно покласти на позивача.

Окрім цього, у зв`язку з тим, що позивач в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судових витрат, а саме за позовну вимогу про стягнення аліментів, то в силу ст.141 ЦПК України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог

Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

На підставі викладеного, суд вважає, що необхідно стягнути з ОСОБА_2 судові витрати по справі у вигляді судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. на користь держави, а судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 150, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 165 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 280, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , персональний ID номер: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання малолітньої дитини, доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, на користь матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ), починаючи з 13 вересня 2022 року.

3. В частині стягнення аліментів допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

4. В задоволені решти позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав відмовити.

5. Судові витрати за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав покласти на позивача ОСОБА_1 .

6. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , персональний ID номер: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) судові витрати по справі у вигляді судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. на користь держави.

8. Судовий збір у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) грн. 20 коп. необхідно віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан