Справа №443/811/22
Провадження №2/443/567/22
РІШЕННЯ

іменем України

03 листопада 2022 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа територіальна громада села П`ятничани в особі Бібрської міської ради Львівської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа територіальна громада села П`ятничани в особі Бібрської міської ради Львівської області, у якому просить визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Також у склад спадщини увійшли земельні ділянки площею 0,6334 га на території Соколівської сільської ради, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЛВ № 015467 від 26.02.2001 року. Згідно витягу з погосподарської книги села П`ятничани, станом на 30.06.1990 року житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до категорії "колгоспний двір", головою якого була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших членів господарства не було. Згідно довідки Стрийського МБТІ №1143 від 26.05.2017 року, право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 25.10.1990 року виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів. ОСОБА_3 проживала у вищевказаному будинку, була його фактичним власником, однак право власності після припинення колгоспного двору за нею не реєструвалось. Згідно довідки Соколівської сільської ради №206 від 25.08.2020 року, ОСОБА_3 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_3 року. До дня смерті і на день смерті ОСОБА_3 разом з нею в даному господарстві проживав син ОСОБА_2 . Заповіт від імені ОСОБА_3 посвідчено у виконкомі Соколівської сільської ради за реєстром №12 від 08.05.1996 року та за реєстром №7 від 09.02.2000 року. Згідно заповіту від 08.05.1996 року, ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті, заповіла усе своє майно в рівних частках синам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Відповідно до заповіту від 09.02.2000 року, ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті, заповіла земельний пай своєму синові ОСОБА_1 . Зазначає, що на момент смерті спадкодавця, інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , не було. Позивач у визначений законом термін звернувся в Жидачівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , внаслідок чого нотаріусом заведена спадкова справа №540/2018, а 23.03.2021 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом відносно земельної ділянки площею 0,6334 га, що належала померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю II-ЛВ №015467 від 26.02.2001 року.

21.07.2022 року звернувся до державного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері - ОСОБА_3 , однак нотаріус йому відмовив. Причиною відмови стала відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , що належав померлій і є спадковим майном.

За таких обставин позивач змушений звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 09.08.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 30.09.2022 року в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 20 жовтня 2022 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи №540/2018, яка заведена після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

07.10.2022 року завідувачем Жидачівської державної нотаріальної контори Матусеком В.В. надіслано до суду оригінал спадкової справи №540/2018, яка заводилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, викладених у такому, просив позов задоволити, не заперечив проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче судове засідання не з`явився, 30.08.2022 року подав заяву, згідно якої повідомив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивача, наслідки визнання позову, передбачені ст..206 ЦПК України йому зрозумілі. Крім того просить розгляд справи проводити без його участі.

Представник третьої особи - Бібрської міської ради Львівської області в підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої просить розглянути справу без участі їхнього представника за наявними в матеріалах справи документами.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.8).

Відповідно до довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації №1143 від 26.05.2017 року право власності на житловий будинок та господарські будівлі та споруди в АДРЕСА_1 зареєстровано в реєстрові книзі №1 реєстровий №67 за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 25.10.1990 року виконкомом Жидачівської районної ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради народних депутатів НОМЕР_3 від 18.10.1990 року (а.с.10).

Згідно витягу з погосподарської книги села П`ятничани №136 від 12.07.2022, станом на 30.06.1990 року житловий будинок АДРЕСА_1 рахувалось господарство головою колгоспного двору якого була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Оскільки, станом на 30.06.1990 року у житловому будинку, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.11-13), та який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживала та були зареєстрована ОСОБА_3 , то вона фактично стала його власником, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за нею не реєструвалось.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Жидачівського району Львівської області від ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входив житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Також у склад спадщини увійшли земельні ділянки площею 0,6334 га на території Соколівської сільської ради, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ЛВ № 015467 від 26.02.2001 року.

Згідно довідки Соколівської сільської ради №206 від 25.08.2020 року, ОСОБА_3 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_3 року. До дня смерті і на день смерті ОСОБА_3 разом з нею в даному господарстві проживав син ОСОБА_2 . Заповіт від гр. ОСОБА_3 посвідчено у виконкомі Соколівської сільської ради за реєстром №12 від 08.05.1996 року та за реєстром №7 від 09.02.2000 року.

За життя ОСОБА_3 , 08.05.1996 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Соколівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 12, згідно якого остання заповіла все своє майно своїм синам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках кожному (а.с.19).

Крім того, за життя ОСОБА_3 , 09.02.2000 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Соколівської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 7, згідно якого остання заповіла належний їй земельний пай, згідно сертифіката на право приватної власності на землю сері ЛВ №5701 від 21.05.1997 року на підставі розпорядження голови РДА від 13.05.1997 року №281 заповіла своєму сину ОСОБА_1 (а.с.20).

Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно довідки Соколівської сільської ради №206 від 25.08.2020 року, ОСОБА_3 дійсно була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_3 року. До дня смерті і на день смерті ОСОБА_3 разом з нею в даному господарстві проживав син ОСОБА_2 . Заповіт від гр. ОСОБА_3 посвідчено у виконкомі Соколівської сільської ради за реєстром №12 від 08.05.1996 року та за реєстром №7 від 09.02.2000 року (а.с.18).

Судом також встановлено, що окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 не було.

ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, після смерті його матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.2 матеріалів спадкової справи №540/2018), внаслідок чого було заведено спадкову справу №540/2018, та останній отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.03.2021 року, а саме на земельні ділянки площею 0,6334 га, що належала померлій згідно Державного акту на право приватної власності на землю II-ЛВ №015467 від 26.02.2001 року (а.с.21, а.с.20 матеріалів спадкової справи №540/2018).

З метою оформлення права власності на частину майна колгоспного двору, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва.

Однак, постановою завідувача Жидачівською ДНК Матусека В.В. №159/02-31 від 21.07.2022 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті його мами - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.22).

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

У відповідності до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до вимог ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлений можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на частину у майні колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Оскільки, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на частину у майні колгоспного двору,суд вважає, що позовна вимога підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право власності на Ѕ частину житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 листопада 2022 року.

Головуючий суддя С.І Сливка