КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 753/9334/18 Апеляційне провадження № 22-ц/824/8376/2022Головуючий у суді першої інстанції - Мицик Ю.С. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю,М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Михайлівна, Державне підприємство «Київський міський центр державного земельного кадастру та приватизації землі», ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ПН КМНО Шевчук З.М., ДП «Київський міський центр державного земельного кадастру та приватизації землі», ОСОБА_3 , в якому просила витребувати у ОСОБА_1 з незаконного володіння земельну ділянку кадастровий номер :90:597:0031, площею 0,0583 га з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, та

визнати за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення КМР № 128-8/229 від 04.02.1999 ОСОБА_4 було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0583 га, яка розташована у АДРЕСА_2 ) з цільовим призначенням для ведення садівництва. Акт зареєстровано у книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 90-2-05616.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина - ОСОБА_5

10.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлою ОСОБА_5 на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

15.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим ОСОБА_4 на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

З січня 2008 року, право власності на спірну земельну ділянку в розмірі 1/1 належить ОСОБА_2 .

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.05.2018, право власності на земельну ділянку кадастровий номер: :90:597:0031, площею (га): 0,0583 з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , 12.10.2016 14:26:55 була зареєстрована приватним нотаріусом Шевчук З.М. за громадянкою ОСОБА_1 . Підставою для такої реєстрації нотаріусом зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 1532, виданий 12.10.2016.

Аналогічна інформація щодо власника спірної земельної ділянки міститься і у Державному земельному кадастрі. На підставі зазначених обставин, позивач просила позов задовольнити (т. 1 а.с. 2-6).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.11.2021 позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку кадастровий номер: :90:597:0031, площею 0,0583 (га) з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Витребувано земельну ділянку кадастровий номер: :90:597:0031, площею 0,0583 (га) з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31913305 від 18.10.2016, прийняте ПН КМНО Шевчук З.М. та запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер: :90:597:0031, площею 0,0583 (га) з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 17-25).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги лист нотаріальної контори, в якому зазначено, що в нотаріальній конторі відсутні записи про укладення договору з реквізитами № 711 від 01.11.2001, посвідчений державним нотаріусом Адаменко О.І.

Зазначених відомостей у листі, суд першої інстанції визнав достатніми для висновку про те, що договір не було укладено, чим, на думку апелянта, суд фактично вдався до припущень про відсутність певного юридичного факту. Лист нотаріальної контори не містить жодного критичного твердження про те, чи був в дійсності укладений такий договір, та не містить заперечення нотаріальної контори щодо його укладення.

Крім того, з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 не реалізувала своїх прав на спадкове майно, оскільки не отримала державний акт про право власності на спірну земельну ділянку та не здійснила дій щодо державної реєстрації цих прав. Переоформлення державного акта і його реєстрація при спадкуванні права власності на земельну ділянку, відповідно до вимог ст. 1299 ЦК України та ст. 125 ЗК України, є обов`язковою процедурою для набуття права власності на цю земельну ділянку. Тому, матеріалами справи не доведено та судом першої інстанції не встановлено факту набуття права власності позивачем, та наявності матеріального права позивача, яке б підлягало захисту в судовому порядку (т. 2 а.с. 27-38).

Відзиву від учасників справи не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, ОСОБА_2 мала правові підстави звернутись з позовом про визнання її права власності на спірну земельну ділянку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності.

Але погодитись із такими висновками в повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення КМР від 04.02.1999 № 128-8/229 у приватну власність ОСОБА_4 передана земельна ділянка площею 0,0583 га, що розташована у АДРЕСА_2 ) для ведення садівництва (т. 1 а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 12.01.2007 (т. 1 а.с. 9, 10).

10.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлою ОСОБА_5 на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11).

15.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим ОСОБА_4 на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 12).

Згідно Витягу з технічної документації № ФС-00204/2007 від 16.10.2007 земельна ділянка з місцем розташування: АДРЕСА_1 рахувалась за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 13).

01.11.2001 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Адаменко О.І. посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 711(т. 1 а.с. 118-119).

З листа № 7033/01-16 від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, який надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 01.11.2018, вбачається, що записів про договори з реквізитами укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 01.11.2001, посвідченого державним нотаріусом Адаменко О.І. за реєстровим № 711 не виявлено. Цим же листом повідомлено, що всі нотаріальні дії державного нотаріуса Адаменка О.І. складалися з двох цифр. Такого номера нотаріальної дії, як № «711» - щодо укладеного договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Адаменко О.І. за реєстровим № 711, не виявлено, а за датою від 01.11.2001 відсутні будь-які нотаріальні дії від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 63).

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 12.10.2016 (НВ-016) на запит ОСОБА_3 вбачається, що датою реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :90:597:0031, площею (га): 0,0583, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ІНФОРМАЦІЯ_4 і власником ділянки зазначений ОСОБА_3 , хоча з договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що ОСОБА_3 придбав спірну ділянку лише через рік, а саме 01.11.2001 (т. 1 а.с. 122-123).

У подальшому ОСОБА_3 відчужив за договором купівлі-продажу спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_1 , який посвідчений ПН КМНО Шевчук З.М. 12.10.2016, зареєстрований в реєстрі за № 1532 (т. 1 а.с. 125-126).

До 01.01.2013 державна реєстрація відомостей про виникнення, зміну, припинення права власності та обтяжень нерухомого майна здійснювалась органами БТІ без наслідків втрати права власності на нерухоме майно у випадку тривалої його не реєстрації.

Лише після 01.01.2013 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та речових прав» та наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2102/22414 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» покладено на Державну реєстраційну службу України.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом та законом.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр речових прав).

У даному випадку, ОСОБА_2 без обмеження часу мала звернутися до органу реєстрації за підтвердженням набутого права власності на спірну земельну ділянку, зареєструвавши Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Таким чином, апеляційний суд не може погодитись із висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, ОСОБА_2 мала правові підстави звернутись з позовом про визнання її права власності на спірну земельну ділянку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності, оскільки вона набула права власності на спірну земельну ділянку з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та отримала Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків, що було передбачено п. г ч. 1 ст. 81 ЗК України (в редакції закону від 01.01.2008).

Про це, також, свідчить правова позиція Верховного Суду у постанові від 11.02.2019 по справі № 761/1989/14-ц, в якій вказано, що «Суди вірно вказали, що свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємця на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки право на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини, тому з огляду на наведені положення закону, а також взявши до уваги те, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , до якої у тому числі входить спірна квартира, суди дійшли правильного висновку про те, що з часу прийняття спадщини позивачем їй належать речові права на спірну квартиру, тобто право володіння та користування квартирою, тому вона мала право на звернення до суду з відповідними позовними вимогами».

Згідно п. а) ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Враховуючи те, що у нотаріальній конторі відсутній зареєстрований договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тому не підтверджено волевиявлення першого на відчуження земельної ділянки, що вказує на неукладеність правочину, тобто таким, що не відбувся, а правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнано судом недійсним.

З правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 по справі № 145/2047/16-ц вбачається, «що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, то під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав.

Обґрунтовуючи вимоги в частині позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, позивач послалась на те, що відчуження даного майна відбулось особою, яка не мала на це право. Вказувала на відсутність волі власника на таке відчуження.

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

У постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 1522/25684/12 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 285/3414/17.

Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Виходячи з правової природи віндикаційного позову, для правильного вирішення такого спору, суд повинен встановити фактичного володільця спірного майна, яким є відповідач ОСОБА_1 .

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 не існувало жодних юридичних відносин, тому вимога про витребування у відповідача з володіння земельної ділянки з кадастровим номером :90:597:0031, площею (га): 0,0583, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , заявлена у відповідності до чинного законодавства і є правомірною вимогою, оскільки майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Щодо скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну земельну ділянку, то підставою для реєстрації речових прав стало рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 31913305 від 18.10.2016 15:16:07, ПН КМНО Шевчук З.М. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1532, виданий 12.10.2016, видавник: Шевчук З.М. , ПН КМНО (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна) (т. 1 а.с. 104-105).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

З наведеного вбачається, що позивач не може у встановленому законом порядку захистити своє порушене право, а саме здійснити дії пов`язані із внесенням відомостей до Державного земельного кадастру і здійснення державної реєстрації речових прав.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

З метою відновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31913305 від 18.10.2016, прийняте ПН КМНО Шевчук З.М. та запис про право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 не було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку та не отримано державний акт, не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки до 2013 року нормами діючого на той час законодавства передбачалось отримання державного акту на земельну ділянку лише у випадку подальшої її реалізації, в іншому випадку, цивільно-правових документів про прийняття спадщини було достатньо для володіння, користування та розпорядження отриманою у спадщину земельною ділянкою.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до особистих сумнівів, аналізу позовних вимог та доводів відповідача, яким була надана оцінка при ухваленні рішення. При цьому, апеляційна скарга не містить посилань на належні, існуючі на час ухвалення рішення докази, які спростовують попередні, мають істотне значення для правильного вирішення справи і, які могли би бути підставою для безумовного скасування рішення та ухваленню нового про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає частковому, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині визнання права власності за позивачем та ухваленню у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги, в іншій частині рішення залишити без змін.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 листопада 2021 року в частині визнання права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 17 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома