ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/6982/15-ц Номер провадження 22-ц/814/2017/22Головуючий у 1-й інстанції Хайкін В.М. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гальонкіна С.А.,

суддів Карпушина Г.Л., Кузнєцова О.Ю.,

при секретарі Гречці Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами апеляційними скаргами ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2

на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року

у справі за позовом акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання наступного набувача іпотеки та звернення стягнення на предмет іпотеки

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 квітня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку ( далі - АКБ РС) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №820/2-27/21/046/099, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» було надано ОСОБА_2 кредитні кошти у сумі 78710,00 дол. США зі сплатою 12 % річних з щомісячним погашенням основної заборгованості по 437,28 доларів США, а в останньому місяці 436,88 дол. США та кінцевим терміном погашення кредиту 10 квітня 2021 року на поточні потреби. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №820/3-27/21/02-6/185 від 28 квітня 2006 року, предметом іпотеки за яким є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачу стало відомо, що предмет іпотеки був реалізований ліквідатором ОСОБА_4 в процедурі банкрутства повного товариства «Євтушенко і Ко» по справі №922/2459/14 на користь відповідача, яка набула право власності на предмет іпотеки на підставі свідоцтва про право власності №1216 від 03 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. Отже, ОСОБА_3 набула як право власності на майно, так і обов`язки, що пов`язані його з іпотекою - забезпеченням виконання зобов`язань за кредитним договором, що укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 .

Просило визнати ОСОБА_3 іпотекодавцем по договору іпотеки №820/3-27/21/02-6/185 від 28 квітня 2006 року;

звернути стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

задовольнити за рахунок іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» станом на 12 березня 2015 року за кредитним договором №820/2-27/21/046/099 від 28 квітня 2006 року у розмірі 1490928, 40 грн.;

визначити у рішенні спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмета іпотеки, встановленої статтею 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рух справи

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Укрсоцбанк» - Геньбач Н.О. відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 31 травня 2017 року заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року здійснено заміну позивача - ПАТ «Укрсоцбанк» у справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання наступного набувача іпотекодавцемта звернення стягнення на предмет іпотеки, на його правонаступника - Акціонерне товариство (далі АТ) «Альфа-Банк».

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Шинкарьова С.А. про залучення до участі у справі у якості третьої особи задоволено, залучено до участі у справі за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання наступного набувача іпотекодавцемта звернення стягнення на предмет іпотеки третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 рокупозов АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , іпотекодавцем за договором іпотеки №820/3-27/21/02-6/185 від 28 квітня 2006 року.

Звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме п`ятикімнатну квартиру, загальною площею 92, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задоволено за рахунок іпотеки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , вимоги АТ «Альфа-Банк» станом на 12 березня 2015 року за кредитним договором №820/2-27/21/046/099 від 28 квітня 2006 року у розмірі 1490928 грн. 40 коп.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

Не погодившись з даним рішенням та ухвалою від 05 листопада 2019 року їх в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 . Просила рішення та ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи апеляційної скарги

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що АТ «Альфа-Банк» було залучено, як правонаступник до моменту ліквідації ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того ОСОБА_3 є добросовісним набувачем, а тому не може бути іпотекодавцем за зобов`язаннями ОСОБА_2 .

Доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначила про підтримання апеляційної скарги ОСОБА_2 . Просила її задовольнити у повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №820/2-27/21/04-6/099, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у сумі 78710,00 дол. США зі сплатою 12 % річних з щомісячним погашенням основної заборгованості по 437, 28 доларів США, а в останньому місяці 436, 88 дол. США та кінцевим терміном погашення кредиту 10 квітня 2021 року на придбання нерухомого майна (Т. 1, а. с. 5-8).

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №820/3-27/21/02-6/185 від 28 квітня 2006 року, предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 11-12).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2014 року у справі №643/10686/14-ц, стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 717205 грн. 60 коп., вирішено питання про розподіл судових витрат (Т. 1, а. с. 119-120).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25 червня 2014 року в порядку статті 95 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порушено провадження в справі про банкрутство ПТ «Євтушенко і Ко», учасником якого була фізична особа-підприємець ОСОБА_2 .

Постановою Господарського суду Харківської області від 08 липня 2014 року ПТ «Євтушенко і Ко» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29 вересня 2014 року включено до складу ліквідаційної маси банкрута майнові активи його засновників, у тому числі й спірну квартиру, що належала на праві власності ОСОБА_2 (справа №922/2459/14) (Т. 1, а. с. 60-78).

У зв`язку з відкриттям ліквідаційної процедури квартиру було звільнено від обтяження іпотекою та продано на публічних торгах.

Предмет іпотеки був реалізований ліквідатором ОСОБА_4 в процедурі банкрутства Повного товариства «Євтушенко і Ко» по справі №922/2459/14 на користь відповідача ОСОБА_3 , яка набула право власності на предмет іпотеки на підставі свідоцтва про право власності №1216 від 03 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В.

Постановою Вищого господарського суду України від 25 лютого 2015 року ухвалу Господарського суду Харківської області від 29 вересня 2014 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 26 листопада 2014 року у справі №922/2459/14 скасовано, провадження у справі №922/2459/14 про банкрутство ПТ «Євтушенко і Ко» припинено (Т. 1, а. с. 106-108).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо оскарження ухвали суду

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Як вбачається з матеріалів справи 10 вересня 2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк».

Згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному акті, виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року. Протоколом №4/2019 року позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 15 жовтня 2019 року було вирішено затвердити передавальний акт.

Відповідно до пункту 1 Передавального акта від 15 жовтня 2019 року, внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником всього його майна, майнових прав та обов`язків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15 жовтня 2019 року.

У листопаді 2019 року представник АТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з клопотанням про заміну позивача правонаступником.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно з зазначеними вище документам АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року. Тобто моментом набуття ним прав і обов`язків є погоджена сторонами дата 15 жовтня 2019 року, а не день внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За вказаних обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для заміни позивача його правонаступником.

Позиція суду щодо оскаржуваного рішення

Щодо реалізації предмета іпотеки у процедурі банкрутства

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Частинами 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

При розгляді даної справи колегія суддів приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 15 червня 2021 року у справі 922/2416/17.

Так, статтею 4 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», чинною на час введення ліквідаційної процедури ПТ «Євтушенко і Ко», учасником якого була фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , у справі № №922/2459/14, було передбачено чотири судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника, мирова угода, санація (відновлення платоспроможності), ліквідаційна процедура. Кожна з цих процедур вводилася окремим судовим рішенням, а зокрема, ліквідаційна процедура - постановою про визнання боржника банкрутом.

Відповідно до частин 5, 7 статті 48 зазначеного Закону у зазначеній редакції з дня прийняття господарським судом постанови про визнання громадянина-підприємця банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: строки виконання зобов`язань громадянина-підприємця вважаються такими, що настали; припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших фінансових (економічних) санкцій за всіма зобов`язаннями громадянина-підприємця; припиняється стягнення з громадянина-підприємця за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян. Постанова господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом та виконавчий лист про звернення стягнення на майно громадянина-підприємця направляються судовому виконавцю для здійснення реалізації майна банкрута. Продажу підлягає все майно громадянина-підприємця, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси згідно з цим Законом. У разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором. Кошти, отримані від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом.

Отже, постанова суду про визнання боржника банкрутом є за своєю правовою природою судовим рішенням, якою вводиться одна із судових процедур у справі про банкрутство (ліквідаційна), призначається ліквідатор боржника, до якого переходять повноваження органу управління майном боржника, за необхідності визначаються інші організаційно-розпорядчі процедури щодо майна боржника.

Відповідно до частини 1 статті 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Частинами 1 та 3 статті 30 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній на час введення ліквідаційної процедури ПТ «Євтушенко і Ко») було передбачено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. У разі надходження двох і більше пропозицій щодо придбання майна банкрута ліквідатор проводить конкурс (аукціон). Порядок проведення конкурсу (аукціону) визначається згідно із Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Відповідно до частини 1 статті 26 даного Закону до складу ліквідаційної маси включаються усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя. ( частини 3 статті 26 Закону).

Отже, в межах ліквідаційної процедури підлягає продажу все майно банкрута (за винятками, встановленими законом), включаючи майно, яке є предметом застави.

Відповідно до частини 1 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є різновидом застави.

За частиною 1 статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, реалізації предмета застави.

Згідно із частиною 1 статті 17 Закону України «Про іпотеку» (у редакції станом на час виникнення спірних відносин) іпотека припиняється у разі, зокрема, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.

Водночас Законом України «Про іпотеку», зокрема його розділом V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки», регулюється лише звернення стягнення на предмет іпотеки за ініціативою іпотекодержателя. Так, статтею 39 указаного Закону регулюється реалізація предмета іпотеки у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому постанова суду про визнання боржника банкрутом та введення ліквідаційної процедури не є судовим рішенням про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Така постанова не визначає порядку та особливостей продажу майна боржника у ліквідаційній процедурі. Вони визначаються положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Отже, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачена реалізація предмета іпотеки незалежно від наявності чи відсутності судового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому в межах ліквідаційної процедури застосовуються правила, передбачені зазначеним законом, а не Законом України «Про іпотеку».

За загальним правилом продаж предмета застави (іпотеки) припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 593 ЦК України. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не передбачено інших наслідків щодо продажу предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство. Відтак у випадку продажу предметів застави (іпотеки) відповідно до законодавства про банкрутство застосовуються загальні наслідки припинення застави (іпотеки) згідно з пунктом 3 частини 1 статті 593 ЦК України.

Щодо скасування рішення суду про визнання боржника банкрутом

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що якщо предмет іпотеки перейшов у власність іншої особи (набувача) на виконання дійсного договору, то це не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотека є дійсною для набувача.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не одержав задоволення своїх вимог у процедурі банкрутства ПТ «Євтушенко і Ко», учасником якого була фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , та вважає, що відсутні встановлені законом підстави припинення іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 593 ЦК України застава (іпотека) припиняється у разі реалізації предмета застави (іпотеки), а не у зв`язку зі скасуванням обтяження, зокрема обмеження щодо розпорядження майном боржника. При цьому виключення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку не є підставою для припинення іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом.

Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини 1 статті 650, частини 1 статті 655 та частини 4 статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Близькі за змістом висновки сформульовані у пунктах 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

Отже, реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах. З цього моменту відповідно до пункту 3 частини 1 статті 593 ЦК України іпотека проданого майна припиняється. Розрахунки з кредиторами, заставодержателями, іпотекодержателями, які здійснюються з виручки за продане на прилюдних торгах майно, проводяться після завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах. Тому момент одержання чи факт неодержання кредитором (заставодержателем), іпотекодержателем задоволення своїх вимог не впливає ані на момент завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах, ані на момент припинення іпотеки цього майна.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою реалізації майна, зокрема предмета іпотеки, на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців. Саме з цією метою законом передбачене припинення іпотеки в разі реалізації предмета іпотеки, бо за відсутності такого правила одержати дійсну вартість майна на прилюдних торгах неможливо через непривабливість обтяженого майна для покупців. Для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені у тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб. Тому подальша доля виручки, отриманої на прилюдних торгах за продане майно, не може впливати на момент припинення іпотеки, бо покупці не впливають на такі розрахунки.

Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право іпотеки припиняється у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, крім випадків придбання предмета іпотеки з порушенням установленого порядку реалізації недобросовісним набувачем.

Водночас неприпустимими є випадки, коли предмет іпотеки реалізований, але виручка перерахована боржнику, а не іпотекодержателю, який уже втратив іпотеку у зв`язку з продажем майна. Така ситуація є явно несправедливою, адже кредитор втратив іпотеку, а задоволення своїх вимог не отримав, що не відповідає статті 572 ЦК України, згідно з якою в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), та частині 2 статті 589 ЦК України, відповідно до якої за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що згідно з пунктом 4 частини 1 статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом; виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника). Застосовуючи аналогію закону, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що скасування постанови про визнання боржника банкрутом не є перешкодою для розподілу коштів, отриманих від реалізації предмета застави (іпотеки), в порядку, встановленому законодавством про банкрутство.

Велика Палата Верховного Суду також відхиляє доводи про те, що в разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі скасованого рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису; це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек; договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Як зазначено вище, виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню.

Водночас Велика Палата Верховного Суду нагадує, що функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, у пункті 10.29 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13. Аналогічною функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки. Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц сформульовано висновки, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення; у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду; це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек; договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Близькі за змістом висновки сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

При винесенні постанови від 15 червня 2021 року у справі 922/2416/17 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку про відступ шляхом конкретизації від висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи не вбачається наявність достатніх та достовірних доказів того. що при придбанні спірної квартири на прилюдних торгах ОСОБА_3 знала про існування іпотеки на це майно, та є не добросовісним набувачем.

Враховую зазначене, беручи до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, зважаючи, що ОСОБА_3 придбала спірну квартиру на прилюдних торгах та на момент її придбання відомості щодо іпотеки у відповідному реєстрі були відсутні, позивачем не доведено недобросовісність набувача, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до постанови 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при постановленні ухвали суду в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Тому підстави для задоволення апеляційної скарги в частині оскарження ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 рокувідсутні.

Зважаючи на наведене апеляційна скарга щодо оскарження ухвали підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року залишенню без змін.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, оцінюючи докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги в частині оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року. Зазначене рішення суду слід скасувати.

У задоволенні ПАТ «Альфа-банк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Щодо судових витрат

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на наведене, враховуючи задоволення позовних вимог з АТ «Альфа-банк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір сплачений останньою за подачу апеляційної скарги ва розмірі 5481 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 березня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства «Альфа-банк» до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання наступного набувача іпотекодавцем та звернення стягнення на предмет іпотеки -відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Альфа-банк» на користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений останньою за подачу апеляційної скарги ва розмірі 5481 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 28 жовтня 2022 року

Головуючий С.А. Гальонкін

Судді Г.Л. Карпушин

О.Ю. Кузнєцова