Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/1002/22
Провадження № 2/945/682/22
Рішення
08 листопада 2022 року
Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Шаронової Н.О., за участю секретаря судового засідання Карабут В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -
10 жовтня 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про зменшення розміру аліментів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 07 серпня 2019 року вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, при цьому шлюбні стосунки між ними припинені з квітня 2022 року. У шлюбі з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , яка після припинення між сторонами шлюбних відносин, проживає з відповідачем. Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2022 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання їхньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) позивача, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 квітня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття.
Позивач вказував на те, що на його утриманні також перебуває його син ОСОБА_4 . Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 червня 2020 року з позивача на користь ОСОБА_5 стягуються аліменти на уримання їхнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) позивача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Крім цього, позивач вказував на те, що у його власності немає нерухомого майна.
Посилаючись на вказані вище обставини, а саме - на зміну свого матеріального стану, позивач просив суд зменшити розмір аліментів, що визначений судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 вересня 2022 року та стягувати з нього на користь відповідача аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі однієї шостої заробітку (доходу) позивача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 жовтня 2022 року, цивільна справа № 945/1002/22 розподілена головуючому судді Шароновій Н.О.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 945/1002/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів. Постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду по суті у судовому засіданні.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, при цьому 04 листопада 2022 року подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив розглядати справу за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, при цьому 07 листопада 2022 року також подала суду заяву, в якій не заперечувала проти позову про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, просила розглядати справу без її участі.
Дослідивши в судовому засіданні письмові докази, суд дійшов такого.
07 серпня 2019 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 12).
Судовим наказом Миколаївського районного суду Миколаївської області № 945/294/22 від 19 вересня 2022 року, який набрав законної сили 19 вересня 2022 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 07 квітня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття (а. с. 13 - 14).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-XII (далі - Конвенція) та ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.
Згідно з положеннями ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України Про охорону дитинства).
Згідно з положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів позивач посилається на те, що рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 червня 2020, з нього також стягуються аліменти на користь ОСОБА_5 на уримання їхнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) позивача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, та зазначає, що загальна сума стягнутих з нього аліментів перевищує допустиму норму, згідно з чинним законодавством. Належним чином завіреної копії вказаного вище рішення суду, позивач до позовної заяви не додає.
При цьому, сама пособі обставина того, що позивач є платником аліментів на утримання йще однієї дитини не може впливати на розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідача, а лише може бути стимулюючою обставиною для позивача вживати заходів щодо збільшення власних доходів.
Разом з цим, суд відхиляє посилання позивача про те, що загальна сума аліментів, яка з нього стягується за двома виконавчими документами перевищує допустиму норму, згідно з чинним законодавством.
Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.
Згідно з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 128 Кодексу законів про працю України При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку.
Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.
Отже, при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей допускається загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника до 70 відсотків. Обмеження, встановлені статтею 128 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», передбачені при відрахуванні з заробітної плати при виконанні судових рішень, визначають межі стягнення державним виконавцем аліментного платежу під час кожної виплати заробітної плати платнику аліментів і не є обставиною, що зумовлює зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.
Крім цього, суд не бере до уваги, додану позивачем до позовної заяви копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 203271021 від 21 лютого 2020 року, оскільки відомості, які містяться у вказаній копії витягу є неактуальними станом на день звернення позивача до суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України)
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, оскільки належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами позивачем не підтверджено зміну як його матеріального так і сімейного стану, а також погіршення стану його здоров`я, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Враховуючи наведене вище, а також те, що визнання відповідачем позову порушує права ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України постановив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову.
За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.
Згідно з положеннями п. 2) ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати понесені позивачем та документально підтверджені на його рахунок.
Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ст. 141, ч. ч. 1, 4 ст. 206, ст. ст. 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, - відмовити.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Миколаївського апеляційного суду.
Суддя Н.О. Шаронова