справа № 757/2516/19-ц головуючий у суді І інстанції Григоренко І.В.
провадження № 22-ц/824/9469/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 листопада 2022року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь у рахунок відшкодування грошових коштів сплачених за житлово-комунальні послуги за 2016 рік, у розмірі 19 148 грн. 50 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 19 жовтня 1991 року по 23 лютого 2015 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року розірвано. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що відповідач, як співвласник зазначеного будинку відповідно до своєї частки, згідно зі ст. 360 ЦК України, зобов`язана відшкодувати частину вже оплачених ним коштів. Після розірвання шлюбу, відповідач жодним чином не брала участь у витратах на утримання домоволодіння, усі рахунки за житлово-комунальні послуги позивач сплачував самостійно.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує на те, що в рішенні суду першої інстанції були викладені обставини, що не відповідають дійсності. А саме, як було зазначено в рішенні суду, 03 березня 2017 року відповідач набула права власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, судом не взято до уваги той факт, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 19 жовтня 1991 року по 11 лютого 2015 року, та, перебуваючи у шлюбі набули у власність зазначене домоволодіння. Так, відповідач зобов`язана утримувати будинок, який належав їй на праві спільної сумісної власності до 09 лютого 2017 року, а з 09 лютого 2017 року належав їй на праві спільної часткової власності та виконувати покладені на неї обов`язки власника, у тому числі щодо сплати комунальних послуг, які дозволяють зберігати будинок в належному стані, навіть якщо вона не проживає у будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що з 19 жовтня 1991 року по 23 лютого 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом запису актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 6, т.1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року, яке набрало законної сили 23 лютого 2015 року, у справі № 757/21516/14-ц шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19 жовтня 1991 року, зареєстрований відділом запису актів громадянського стану Калуського міськвиконкому Івано-Франківської області, розірвано (а.с. 7, т.1).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року, яке набрало законної сили 03 березня 2017 року, у справі № 372/4514/14-ц позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя визнано право спільної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані АДРЕСА_1 , а також автомобіль БМВ марки Х5, 2011 року випуску державний номерний знак НОМЕР_2 ; за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельну ділянку з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, які розташовані АДРЕСА_1 ; визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на автомобіль «Додж Дуранго» В8 5200 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , залишено в спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль БМВ марки Х5 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль «Додж Дуранго» В8 5200 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с. 8-9).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що у 2016 році ОСОБА_3 мала частку на праві власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована у цьому домоволодінні чи проживала в ньому, а також не надано належних доказів сплати комунальних послуг за надані послуги за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд не погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Отже, позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 4 ст. 544 ЦПК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Як вбачається зі змісту рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 та не заперечується сторонами, позивач та відповідач з 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З метою будівництва будинку придбали у 2004 році земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , на якій, як випливає із матеріалів справи, збудовано садовий будинок, загальною площею 676,2 кв.м., на який 11 квітня 2006 року видано свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_1 . З огляду на наведене, суд вважав обґрунтованими доводи позивача ОСОБА_3 в частині щодо придбання земельної ділянки та будівництва на ній за спільні кошти, яким сторони володіють та користуються ( а.с. 8-9, т. 1).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером :03:036:0040, площа 0,12 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 були набуті сторонами у спільну сумісну власність у період шлюбу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 лютого 2017 року право власності на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки було визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, яке було набуто ними у спільну власність протягом 2004 - 2006 років.

За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про те, що до ухвалення судом зазначеного рішення ОСОБА_3 не була співвласником будинку та не була зобов`язана нести витрати на його утримання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував про те, що ним у 2016 році було сплачено за газопостачання 26 597 грн.: березень - 14 777 грн., травень - 11 130 грн., грудень - 690 грн. (а.с.10-11, т. 1).

За послуги з охорони домоволодіння 10 800 грн.: січень - 900 грн., лютий - 900 грн., березень - 900 грн., квітень - 900 грн., травень - 900 грн., червень - 900 грн., липень - 900 грн., вересень - 900 грн., жовтень - 900 грн., листопад - 900 грн., грудень - 900 грн. (а.с. 12-16, т.1).

У відзиві на позовну заяву відповідач заявляла про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів за послуги з охорони домоволодіння за січень місяць в розмірі 900 грн.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є самостійної підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 17 січня 2019 року. При цьому, квитанція про оплату за послуги охорони домоволодіння у розмірі 900 грн. за січень місяць датована 13 січня 2016 року. Строк для пред`явлення вимоги цій частині сплив 13 січня 2019 року, а, відтак, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням зазначеного, всього на утримання належного сторонам спільного майна, позивачем було сплачено у 2016 році 36 497 грн. (26 597 грн. + 9 900 грн.), що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій.

Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він ніс тягар утримання спільного майна.

Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання свого майна: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно з ч. ч. ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг ( газопостачання) та послуг з охорони будинку.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на вище зазначені вимоги закону, на наявні в матеріалах справи докази уваги не звернув, не врахував, що позивач та відповідач в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, вимога про стягнення оплати за телекомунікаційні послуги у сумі 900 грн. задоволенню не підлягає, оскільки така послуга використовувалася особисто позивачем в міру потреби в ній, при цьому позивачем не надано доказів, що отримання телекомунікаційних послуг було необхідним для утримання будинку. Оскільки позивачем не доведено, що витрати в цій частині пов`язані із утриманням спільного майна, тому вони не можуть бути покладеними на відповідача.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина від суми здійснених ним платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, зокрема за послуги газопостачання та охорони домоволодіння в розмірі 18 248 грн. 50 коп. (36 497/2).

Висновки суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів того, що відповідач у 2016 році була зареєстрована у встановленому законом порядку у спірному домоволодінні є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Доводи відповідача у відзиві на позовну заяву щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача витрат за утримання будинку, оскільки у 2015 році вона не проживала у цьому будинку, є безпідставними, оскільки витрати на газопостачання будинку та послуги з охорони домоволодіння є витратами, пов`язаними із утриманням спільного майна і ці витрати не залежать від факту проживання власника у належній їй частині будинку, а тому відповідач відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язана брати участь у витратах, які позивач поніс у спірний період на оплату наведених послуг.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №05-17-17. Відповідно до п. 4.2 ч. 4 Договору «сторони домовилися про здійснення оплати на підставі погодинної оплати. З цією метою встановлюються наступні тарифні ставки гонорару за кожну годину, витрачену Адвокатським об`єднанням на надання послуг Клієнту: керуючий партнер/партнер - 640 грн. за годину; юрист - 500 грн. за годину; помічник адвоката - 300 грн. за годину.

Відповідно до акту приймання-передачі від 15 січня 2019 року зазначено, що ОСОБА_1 було надано такі види правової допомоги, як аналіз наданих клієнтом документів, усна консультація з приводу доручень клієнта щодо стягнення витрат на утримання спільного майна (3 год. 30 хв.) - вартість 2 240 грн.; підготовка позовної заяви про стягнення витрат на утримання спільного майна (5 годин. 15 хв.) - вартість 3 360 грн. Загальна сума наданих послуг становить 5 600 грн. Вказана сума була сплачена ОСОБА_1 відповідно до квитанції №КП-116/1 від 15 січня 2022 року.

Заперечуючи проти стягнення судових витрат, про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, та значенням справи для сторони відповідач не заявляла.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачавитрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог (95,30%) у розмірі 5 336 грн. 80 коп.

При подачі позовної заяви позивач сплатив 768 грн. 40 коп. судового збору, при подачі апеляційної скарги - 1 152 грн. 60 коп., що в загальному розмірі складає 1 921 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги (95,30%), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог, а саме у розмірі 1 830 грн. 72 коп.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2021 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на утримання спільного майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_5 , витрат на утримання спільного майна у розмірі 18 248 (вісімнадцять тисяч двісті сорок вісім) гривень 50 копійок, витрати на правову допомогу у розмірі 5 336 (п`ять тисяч триста тридцять шість) гривень 80 копійок та судовий збір у розмірі 1 830 (одна тисяча вісімсот тридцять) гривень 72 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.