Ухвала

Іменем України

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 356/432/21

провадження № 61-11068ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право власності від 22 вересня 2000 року та свідоцтв про право на спадщину за законом від 22 вересня 2000 року позивачі є співвласниками житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

В зазначеному будинку зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , та їх спільні повнолітні діти - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які в 2015 році переїхали разом з матір`ю до м. Березань Київської області, а саме в житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_2 .

Позивачі вказували, що незважаючи на тривалу відсутність у житловому будинку на АДРЕСА_3 , відповідачі місце своєї реєстрації змінювати не бажають. В той же час, зважаючи на місце реєстрації відповідачів у належному позивачам будинку, позивачі позбавлені можливості оформити субсидію, оскільки дохід відповідачів також враховується при її нарахуванні.

Разом з тим, за комунальні послуги відповідачі не сплачують, будинком не цікавляться, не ставляться до нього як до свого постійного єдиного місця проживання, їх особистих речей в будинку немає. Будь-яких перешкод у відповідачів щодо користування спірним приміщенням ніколи не існувало, будинок вони покинули добровільно, за весь період не проживання ніколи не виявляли бажання проживати у будинку чи брати хоч якусь участь у його утриманні.

Таким чином, реєстрація відповідачів у належному позивачам будинку, створює їм перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, чим позбавляє їх можливості в повній мірі використовувати свій об`єкт права власності та негативно впливає на їх матеріальний стан, що порушує їх права.

Враховуючи викладене, позивачі просили визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування будинком за АДРЕСА_1 .

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечувала щодо зняття її з реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний будинок є житлом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Постановою Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2022 року змінено, виключено з мотивувальної його частини посилання на статті 71, 72 ЖК УРСР.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у житловому будинку з 23 грудня 2010 року та вселились до нього з дозволу власника, особи, з якою проживали однією сім`єю - ОСОБА_3 , отже набули право користування житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Будь-яких доказів відсутності відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за зареєстрованим місцем проживання понад один рік позивачами до суду не надано, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки таке втручання буде свідчити про порушення статті 8 Конвенції.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини виникли між власником та членом сім`ї власника житла, що регулюється статтею 405 ЦК України.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про виключення з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення посилання суду на статті 71, 72 ЖК УРСР.

03 листопада 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року в указаній вище справі.

Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявники зазначають, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 27 червня 2019 року № 640/10532/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 761/42433/17-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 159/3983/15-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 161/2007/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 755/13349/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

22 липня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано рішенням Яготинського районного суду Київської області від 14 лютого 2019 року.

У спірному будинку зареєстрована колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та з 23 грудня 2010 року їх спільні повнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Доказів відсутності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за зареєстрованим місцем проживання понад один рік позивачі суду не надали.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Згідно із статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 викладена правова позиція, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Вказаний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 27 січня 2022 року у справі № 755/19709/20 та був застосований апеляційним судом в оскаржуваній постанові.

Крім того, подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 18 травня 2022 року у справі № 542/875/20.

Таким чином, при вирішенні цієї справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у житловому будинку з 23 грудня 2010 року та вселились до нього з дозволу власника, особи, з якою проживали однією сім`єю - ОСОБА_3 , отже набули право користування житловим приміщенням у встановленому законом порядку, доказів відсутності відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за зареєстрованим місцем проживання понад один рік не надано.

Посилання в касаційній скарзі на судову практику як на обґрунтування своєї позиції, а саме постанови Верховного Суду від 27 червня 2019 року № 640/10532/16-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 761/42433/17-ц, від 27 серпня 2020 року у справі № 159/3983/15-ц, 03 березня 2021 року у справі № 161/2007/18, від 24 листопада 2021 року у справі № 755/13349/16-ц не підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права у цій справі, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 11 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров