справа № 278/2408/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Наталії Вербовської, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Заявниця звернулась до суду із даним позовом згідно якого просить суд ухвалити рішення щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявленого, позивачка вказала, що у передбачений законодавством спосіб набула у власність житловий будинок у якому, зокрема, має зареєстроване місце проживання відповідач. Разом з тим, останній у вказаному домоволодінні не проживає, встановити його місце перебування, за словами заявниці, не вбачається за можливе, а наявність його реєстрації у помешканні обмежує право власності позивачки у частині вільного розпорядження належним їй майном. За вказаних обставин, позивач змушена звернутись до суду за захистом власних прав та інтересів.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та у відсутність фіксації його перебігу. Підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Відповідач на підставі положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, будучи належним чином та завчасно проінформований про існування даного спору, свого ставлення до заявлених вимог не висловив та жодних доказів на дослідження суду не надав.

Проаналізував матеріали надані позивачем, а інші суд позбавлений можливості отримувати за власною ініціативою, встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.

11 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за за № 658.

Того ж дня, вказаним нотаріусом зареєстровано право власності на даний будинок за позивачем.

Станом на 1 вересня 2022 року у вище згаданому будинку мають зареєстроване місце проживання та фактично проживають позивач і двоє її синів. Разом з тим, у даному домоволодінні має зареєстроване місце проживання і відповідач, про згідно акту про встановлення факту непроживання № 121 від 1 вересня 2022 року виданого виконавчим комітетом Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, останній у вказаному будинку фактично не проживає з моменту придбання позивачем даної оселі.

Законодавством вказані правовідносини врегульовано наступним чином.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 30, ст. 41 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 319, ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вилогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які не проживають разом з ним в будинку (квартири), що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування житловим приміщенням, відповідно до закону житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у спірному та належному позивачеві житловому будинку, однак не є членом сім`ї позивачки і протягом тривалого часу в ньому не проживає. Разом з тим, наявність реєстрації місця проживання відповідача у зазначеному будинку, в свою чергу, порушує права заявниці, зокрема, щодо можливості вільного розпорядження такою нерухомістю.

За таких обставин права позивача підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.

Результати вирішення спору дають підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат за розгляд даної справи, що складаються із судового збору в сумі 992,40 гривень.

Дані правовідносини врегульовано положеннями ст. 141 ЦПК України.

Щодо зазначення позивачем інформації про наявність у останньої судових витрат пов`язаних із розглядом даної справи в розмірі 20000 гривень, то суд вказує на те, що ані позивачем, ані її представником, у встановленому процесуальним законодавством порядку та строках, не надано жодного документального підтвердження наявності таких витрат. Відтак, при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд не приймає таку інформацію до уваги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код платника податків НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні) 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23 листопада 2022 року.

Суддя Євген Татуйко