Постанова

Іменем України

15 листопада 2022 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/11079/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 ,

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва про відмову в ухваленні додаткового рішення

від 24 серпня 2022 року

в складі судді Чех Н. А.

у цивільній справі №755/5300/21 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іващенко Наталії Володимирівни,

треті особи: ОСОБА_4 , малолітня ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_1 ,

про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно

У С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до приватного нотаріуса Іващенко Н. В. про скасування записів про державну реєстрацію прав, визначивши малолітню ОСОБА_2 в особі матері ОСОБА_1 , як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

01 липня 2021 року ухвалою суду Дніпровського районного суду м. Києва залишено без розгляду за заявою позивача.

08 серпня 2022 року ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 , подала до суду заяву про розподіл судових витрат, в якій просила стягнути з позивача на її користь судові витрати, понесені третьою особою у даній справі, а саме: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 47 500,00 грн, на сплату судового збору в сумі 437,80 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2021 про забезпечення позову та на сплату судового збору в сумі 437,80 грн за подання касаційної скарги.

Заява мотивована тим, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва з березня 2021 року перебувала дана справа. Ухвалою суду від 01.08.2022 за заявою позивача ОСОБА_3 позовна заява залишена без розгляду.

Зазначала, що до постановлення судом ухвали про залишення позову без розгляду нею внаслідок необґрунтованих дій позивача було понесено витрати на сплату судового збору в сумі 875,60 грн та на професійну правничу допомогу в сумі 47 500,00 грн.

ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 , посилаючись на те, що понесені нею судові витрати на підставі ч. 12 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача, просила заяву задовольнити.

Не погодившись із заявою, ОСОБА_3 подала заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні заяви про розподіл судових витрат в повному обсязі. В обґрунтування заяви посилалася на те, що у разі залишення позову без розгляду лише відповідач має право заявити компенсацію понесених судових витрат. А третя особа у справі у відповідності до положень ЦПК України взагалі не може претендувати та заявляти вимоги про стягнення судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 серпня 2022 року в задоволенні заяви про розподіл судових витрат відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ухвала суду є необґрунтованою та незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Як на підставу скасування ухвали суду посилалася на те, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви, не дотримався вимог процесуального закону, а саме неправильно застосував положення ч. 5 ст. 142 ЦПК України.

Вказувала, що висновок суду про те, що заява про розподіл судових витрат не містить ознак необґрунтованості дій позивача є помилковим та суперечить матеріалам справи.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24.08.2022 та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про розподіл судових витрат задовольнити в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 подала відзив, в якому просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24.08.2022 просила залишити без змін.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач ОСОБА_3 належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'яилася та свого представника не направила.

Відповідач ПН КМНО Іващенко Н. В. та третя особа ОСОБА_4 , належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до приватного нотаріуса Іващенко Н. В. про скасування записів про державну реєстрацію прав, визначивши малолітню ОСОБА_2 в особі матері ОСОБА_1 , як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Предметом даного позову було скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно якого за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

30 червня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену квартиру.

01 липня 2021 року ухвалою суду першої інстанції вказана заява ОСОБА_3 була задоволена.

У подальшому представник третьої особи ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 01.07.2021, яку, серед іншого, обґрунтовував тим, що в провадженні судів перебували та перебувають численні судові спори за позовними заявами ОСОБА_3 , та заявами про забезпечення позову, що свідчить про зловживання ОСОБА_3 своїм правом на судовий захист та процесуальними правами як учасника судового процесу.

27 липня 2021 року ухвалою суду першої інстанції вказана заява про скасування заходів забезпечення позову була залишена без задоволення.

20 жовтня 2021 року постановою Київського апеляційного суду ухвала суду першої інстанції від 01.07.2021 про вжиття заходів забезпечення позову залишена без змін.

06 грудня 2021 року судом першої інстанції постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду. В ході відповідного судового засідання представник ОСОБА_3 підтримувала заявлені позовні вимоги та просила призначити справу до розгляду по суті.

21 квітня 2022 року постановою Верховного Суду зазначені судові рішення про забезпечення позову скасовані. В обґрунтування постанови суд касаційної інстанції зазначив, що запропонований позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно є неспівмірним із заявленими вимогами та неналежним засобом задля усунення ризику невиконання рішення суду в цій справі.

01 серпня 2022 року судом першої інстанції постановлена ухвала про залишення позову без розгляду за заявою позивача.

08 серпня 2022 року представник ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про розподіл судових витрат.

В обґрунтування заяви зазначено, що за час розгляду справи в суді першої інстанції внаслідок необґрунтованих дій позивача ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , понесла судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 47 500,00 грн, на сплату судового збору за апеляційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2021 в розмірі 437,80 грн та на сплату судового збору за касаційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2021 та постанови Київського апеляційного суду від 20.10.2021 в розмірі 437,80 грн.

Відмовляючи в задоволенні заяви про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено обставин необґрунтованих дій позивача під час розгляду справи.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Як вже вказувалося вище, звертаючись до суду із заявою про розподіл судових витрат представник заявник просив стягнути із ОСОБА_3 суми сплаченого судового збору за апеляційне оскарження ухвали про забезпечення позову в розмірі 437,80 грн та на сплату судового збору за касаційне оскарження ухвали про забезпечення позову в розмірі 437,80 грн.

Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Правила розподілу судового збору між сторонами визначені законодавцем в статті 141 ЦПК України, згідно частини якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аналіз положень ЦПК України свідчить, що судовий збір є окремим особливим видом судових витрат, відшкодування яких гарантується.

У разі постановления судового рішення на користь певної сторони обов`язок відшкодування сплаченого нею судового збору при поданні заяви (апеляційної/касаційної скарги) в будь-якому разі покладається на іншу сторону після ухвалення судового рішення, яким закінчено розгляд справи.

Зі змісту постанови Верховного Суду, якою скасовано ухвалу суду про забезпечення позову вбачається, що задовольняючи касаційну скаргу, суд касаційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання про стягнення із ОСОБА_3 судового збору та вказав, що таке питання підлягає вирішенню судом першої інстанції як в порядку статті 141 ЦПК України, так і в порядку статті 142 ЦПК України.

Разом з тим, при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції вищенаведених обставин та вимог ЦПК України не врахував, залишив поза увагою висновки суду касаційної інстанції та не вирішив питання про відшкодування ОСОБА_1 , яка діє від імені малолітньої ОСОБА_2 , сплаченого нею судового збору при апеляційному та касаційному оскарженні судових рішень щодо забезпечення позову.

З мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції розтлумачив положення частини 5 статті 142 ЦПК України так, ніби обов`язковою умовою для відшкодування витрат іншої сторони у разі залишення позову без розгляду є встановлення необґрунтованості дій позивача. Суд дійшов висновку, що в заяві третьої особи про розподіл судових витрат не зазначено обставин необґрунтованості дій позивача.

Так, згідно ч. 5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Аналіз змісту наведеної частини 5 статті 142 ЦПК України свідчить, що право іншої сторони на відшкодування таких судових витрат не ставиться в залежність від надання саме такої суб`єктивної оцінки діям позивача.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що висновок суду першої інстанції про відсутність ознак необґрунтованості дій ОСОБА_3 є помилковим, а висновок про відсутність у заяві про розподіл судових витрат відповідного обґрунтування - суперечить матеріалам справи.

Як вбачається із змісту заяви про розподіл витрат, заявником наведено обґрунтування того, що дії позивачки ОСОБА_3 по зверненню до суду із даним позовом були необґрунтованими. Зокрема, заявником зазначено, що звертаючись до суду із зазначеним позовом ОСОБА_3 у своїй позовній заяві не навела жодних доводів щодо того, яким чином внесення оскаржуваного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно порушило її права.

Згіднопояснень третьої особи, які містяться в матеріалах справи, на час внесення оскаржуваного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_3 були відсутні будь-які права на майно, якого він стосується. Отже позивачка ОСОБА_3 не могла мати будь-яких суб`єктивних прав на майно, яке було предметом державної реєстрації, оскільки таке майно їй не належало. Додатковим підтвердженням цьому слугує подання ОСОБА_3 заяви про залишення позову без розгляду після перебування справи на розгляді в суді понад 1 рік та 4 місяці.

Окрім того, на час подання ОСОБА_3 позовної заяви у даній справі був вирішений її спір із попереднім власником даної квартири, її колишнім чоловіком ОСОБА_7 (після смерті якого у 2017 році квартира перейшла у спадок його доньці ОСОБА_2 на підставі заповіту) про поділ спільного майна подружжя, серед якого було заявлено і дану квартиру.

Так, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.02.2020 у цивільній справі №372/4004/15-ц було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про поділ квартири АДРЕСА_1 . При цьому, судом також було задоволено зустрічний позов ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , та визнано зазначену квартиру об`єктом його особистої приватної власності.

Зазначене рішення суду першої інстанції було змінене постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2020 шляхом доповнення резолютивної частини рішення. Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили в день її прийняття, як то визначено ст. 384 ЦПК України.

Водночас, після набрання законної сили зазначеними судовими рішеннями у цивільній справі №372/4004/15-ц ОСОБА_3 у березні 2021 року звернулася до суду з даним позовом.

У подальшому - 02 червня 2021 року постановою Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_3 була частково задоволена, резолютивні частини судових рішень судів попередніх інстанцій викладено в іншій редакції. Поряд з цим, судом касаційної інстанції визнано обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у ОСОБА_3 права на спірну квартиру.

З наведеного слідує, що звертаючись до суду 30.06.2021 у даній справі із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначену квартиру вже після ухвалення постанови Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №372/4004/15-ц про поділ майна подружжя за її позовом, ОСОБА_3 не могла не знати про висновки касаційного суду, якими відсутність у неї права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Більше того, після настання викладених обставин ОСОБА_3 продовжувала підтримувати заявлені нею позовні вимоги у даній справі більше року.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні заяви про розподіл судових витрат, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не дотримався вимог процесуального закону, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність обставин, які вказують на необґрунтовані дії позивача під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Більше того, повертаючись до аналізу ч. 5 ст. 142 ЦПК України слід враховувати, що дана норма стосується сторін у справі, зокрема застосовується по відношенню до відповідача, адже саме він повинен доводи необґрунтованість дій позивача у разі розподілу судових витрат за його ж заявою, внаслідок закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. Натомість, у даній справі із заявою про розподіл судових витрат звернулася третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Законодавцем визначено, що питання відшкодування судових витрат третій особі регламентовано в статті 141 ЦПК України, якою визначено загальний порядок розподілу судових витрат. Зокрема частина 12 цієї статті визначає підстави та порядок відшкодування судових витрат, понесених третьою особою у справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Однак, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції не взяв до уваги положення ч. 12 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені вимоги. Судом першої інстанції лише процитовано дану норму, але не застосовано та не здійснено правового аналізу з урахуванням обставин справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про розподіл судових витрат.

Таким чином, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні заяви про розподіл судових витрат.

Враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, ухвала суду в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви.

Задовольняючи заяву про розподіл судових витрат, колегія суддів враховує наступне.

Як вже неодноразово вказувалося вище, позивачка під час розгляду справи подала заяву про забезпечення позову, яка ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.07.2021 задоволена.

Ухвалу про забезпечення позову ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , оскаржила в апеляційному порядку. За подання апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 437,80 грн, тобто в розмірі визначеному п. 9 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".

Не погодившись з постановою Київського апеляційного суду від 20.10.2021, якою залишено без змін ухвалу суду від 01.07.2021 про забезпечення позову, ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала касаційну скаргу, за подання якої сплатила збір в сумі 437,80 грн, тобто в розмірі визначеному п. 9 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Судовим рішення касаційної інстанції вимоги ОСОБА_1 задоволено, скасовано ухвалу суду про забезпечення позову з ухваленням нового судового рішення про відмову в забезпеченні позову.

З матеріалів справи вбачається, що протягом розгляду справи третя особа - ОСОБА_1 , яка діє інтересах малолітньої ОСОБА_2 , заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_3 . Тобто третя - ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , у даній справі виступає на стороні відповідача.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно ч. 12 ст. 141 ЦПК України, сплачений ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , судовий збір за подання апеляційної та касаційної скарг підлягає відшкодуванню останній за рахунок позивача ОСОБА_3 .

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Звертаючись до суду із заявою про розподіл судових витрат, третя особа ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , просила покласти судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 47 500,00 грн, понесені нею під час розгляду справи в суді першої інстанції, на позивача.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що третя особа ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , звертаючись до суду з першою заявою по суті (пояснення), зазначила орієнтовно очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в сумі 50 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 липня 2017 року між Адвокатським об`єднанням "Скляренко, Сидоренко та партнери" (об'єднання) та ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , (клієнт) укладено Договір про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а об'єднання зобов'язується за винагороду надавати клієнту правову допомогу, в тому числі щодо захисту клієнта, представництва його інтересів у правоохоронних органах та судових органах, а також у справах досудового (позасудового) врегулювання спорів.

З матеріалів справи також вбачається, що адвокат Адвокатського об`єднання "Скляренко, Сидоренко та партнери" - Тригуб А. Ю. надавав правову допомогу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , та здійснював її представництво у даній справі на підставі ордеру.

Пунктом 3.1. Договору про надання правової допомоги визначено, що вартість правової допомоги за цим Договором визначається сторонами на підставі погодинних ставок працівників об'єднання відповідно до загальної кількості годин, фактично витрачених на надання правової допомоги згідно цього Договору. Поточні погодинні ставки працівників об'єднання наведені в Додатку №1, який є невід'ємною частиною цього Договору. Загальна сума, що підлягає оплаті за надання правової допомоги, передбаченої цим Договором, зазначається у відповідному рахунку, що виставляється об'єднанням, з урахуванням податку на додану вартість відповідно до законодавства.

В п. 3.2. Договору про надання правової допомоги визначено, що за домовленістю сторін вартість правової допомоги в окремих випадках може бути визначена без застосування погодинних ставок, вказаних в п. 3.1. цього Договору.

Згідно Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 10.07.2017 погодинні ставки працівників об'єднання становлять: партнер - 1800,00 грн/год., адвокат/юрист - 1500,00 грн/год., помічник адвоката/помічник юриста - 1200,00 грн/год. Також в цьому Додатку №1 вказано, що мінімальний оплачуваний час складає 1/10 годин.

Безпосередньо в заяві про розподіл судових витрат ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , зазначено детальний опис наданих адвокатом Тригубом А. Ю. послуг, а саме:

1) 07.05.2021 - підготовка пояснень третьої особи (6 000,00 грн);

2) 11.05.2021 - підготовка пакету додатків до пояснень третьої особи, розсилка пояснень цінними листами з описом вкладення іншим учасникам справи та рекомендованим листом до суду (1 500,00 грн);

3) 19.05.2021 - надання правової допомоги в судовому засіданні, яке відкладено (3 000,00 грн);

4) 29.06.2021 - надання правової допомоги в судовому засіданні (2 500,00 грн);

5)20.07.2021- підготовка правової позиції щодо обґрунтування заяви про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 01.07.2021 ( 1500,00 грн);

6) 21.07.2021 - надання правової допомоги в судовому засіданні (2 400,00 грн);

7) 21.07.2021 - підготовка правової позиції щодо апеляційного оскарження ухвали про забезпечення позову від 01.07.2021 (1 500,00 грн);

8) 21.09.2021 - надання правової допомоги в судовому засіданні ( 2400,00 грн);

9) 21.09.2021 - підготовка заяви про відвід судді (2 385,00 грн);

10) 20.10.2021 - надання правової допомоги в Київському апеляційному суді по розгляду апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову (3 000,00 грн);

11) 01.11.2021 - підготовка правової позиції щодо касаційного оскарження судового рішення про забезпечення позову (1 500,00 грн);

12) 06.12.2021 - надання правової допомоги в судовому засіданні (завершено підготовче провадження) (7 500,00 грн);

13) 10.02.2022 - надання правової допомоги в Дніпровському районному суді м. Києва (2 000,00 грн);

14) 01.08.2022 - надання правової допомоги в судовому засіданні ( 2 400,00 грн).

Загальна сума вищевказаних витрат на професійну правничу допомогу становить 47 500 грн 00 коп., з яких 7 916,67 грн ПДВ.

Згідно Рахунку-фактури №22.08-42 від 05.08.2022, оплата за надану професійну правничу допомогу у справі №755/5300/21 згідно договору від 10.07.2017 становить 39 583,33 грн, ПДВ 20% - 7 916,67 грн, що разом становить 47 500,00 грн.

Згідно квитанцій №17 від 05.08.2022, №0.0..1 від 08.08.2022 та згідно квитанції №0.0..1 від 08.08.2022 ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , оплачено Адвокатському об`єднанню "Скляренко, Сидоренко та партнери" 47 500,00 грн за надану професійну правничу допомогу у справі №755/5300/21 згідно договору від 10.07.2017 (том 3, а.с. 140-142).

З матеріалів справи також вбачається, що обґрунтування розміру судових витрат на правничу допомогу понесених під час розгляду справи судом першої інстанції в сумі 47 500,00 грн та докази на підтвердження понесення таких витрат, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подано в строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, а саме протягом п`яти днів, з урахуванням вихідних днів, з дня постановлення ухвали без розгляду.

Колегія суддів вважає, що підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу відсутні, з огляду на таке.

За приписами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що не погодившись із заявою про розподіл судових витрат ОСОБА_3 подала заперечення, в яких просила відмовити третій особі у задоволенні її заяви про розподіл судових витрат (том 3, а.с. 147-151).

В запереченнях на заяву про розподіл судових витрат, ОСОБА_3 не навела обґрунтувань щодо необхідності зменшення судових витрат, які просить стягнути третя особа, як і не навела неспівмірності таких витрат тощо. В заперечення лише наведено норми матеріального та процесуального права, які регулюють вирішення питання про стягнення судових витрат, та правовий висновок Верховного Суду, щодо застосування таких норм.

Крім того, заперечення обґрунтовано відсутністю права третьої особи на відшкодування судових витрат.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для зменшення витрат, понесених ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи викладене та зважаючи на положення ч. 12 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про розподіл судових витрат та відшкодування ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , витрат на професійну правничу допомогу в сумі 47 500,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат доведений та документально обґрунтований.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як законного представника малолітньої ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 серпня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь третьої особи ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ), яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , сплачений судовий збір в сумі 875 (вісімсот сімдесят п'ять) грн 60 коп. та витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 47 500 (сорок сім тисяч п'ятсот) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2022 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець