Справа № 303/4996/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 листопада 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю, Готра Т.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2021 року, ухвалене головуючим суддею Куцкір Ю.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позов обґрунтовано тим, що 13.06.2019 рідний брат позивача ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування договору про поділ майна подружжя, який нібито укладений між ним та його на той час дружиною ОСОБА_4 , за яким він передав їй у власність 1/2 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , помер. У свою чергу, позивач у даній справі ОСОБА_1 звернулася із заявою до приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу Ковач Н.О. про прийняття спадщини за померлим братом.

Ухвалою суду від 18.03.2021 року у справі №303/3845/19 позивача ОСОБА_6 було залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_7 .

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.01.1985 року брат позивача ОСОБА_5 придбав у власність буд. АДРЕСА_1 . А 18.05.1990 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 і з того часу вони проживали разом у вищезазначеному будинку.

16.11.2016 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було розірвано.

В грудні 2017 року ОСОБА_5 дізнався про те, що його дружина ОСОБА_4 , без його відома, склала та нотаріально посвідчила Договір про поділ майна подружжя, складеного 17.03.2009, яким нібито він передав їй у власність 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

26.08.2010 ОСОБА_4 склала та нотаріально посвідчила Договір дарування, яким 1/2 частину домоволодіння подарувала своїй дочці ОСОБА_2 .

У межах розгляду цивільної справи №303/3845/19 була проведена судово-почеркознавча експертиза, згідно висновків якої, підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Підпис сторін» у Договорі про поділ майна подружжя виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.05.2021 року в справі №303/3845/19 їй відмовлено в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що обрано неналежний спосіб захисту, що призводить до неефективного способу захисту порушених прав.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вважає, що належне ОСОБА_5 особисте майно 1/2 частина будинку вибуло з його володіння поза його волею і перебуває у незаконному володінні відповідача ОСОБА_2 , яке позивач і просить суд витребувати в останньої.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги вказує на те, що належне ОСОБА_5 майно вибуло з його володіння поза його волею з порушенням норм чинного законодавства та набуте ОСОБА_9 від особи, яка не мала права відчужувати його без відповідних на те правових підстав, тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність підстав для відмови в позовних вимогах про витребування 1/2 частини будинку з чужого незаконного володіння.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вказав, що на момент відкриття спадщини Договір про поділ майна подружжя від 17.03.2009 судом недійсним не визнавався. Натомість, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.05.2021 у задоволенні позову ОСОБА_5 , правонаступником якого була ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування Договору про поділ майна подружжя було відмовлено. Однак, погодитись з таким твердженням суду не можливо так як Договір про поділ майна подружжя від 17.03.2009 не підписувався ОСОБА_5 , а відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Вважає договір про поділ майна подружжя від 17.03.2009 неукладеним сторонами, а тому його не потрібно визнавати судом недійсним.

Також суд помилково дійшов висновку про те, що вона, як спадкоємець померлого ОСОБА_5 успадкувала лише ті права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, а саме 1/2 частку будинку, а тому позовні вимоги про витребування від ОСОБА_9 іншої 1/2 частки спірного будинку є необґрунтованим та безпідставним.

Однак, таке рішення суперечить вимогам ст.ст. 1216, 1218 ЦК України в яких передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін рішення суду першої інстанції. Вважає, що суд дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, відповідно до наступних мотивів.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновків стосовно того, що на момент відкриття спадщини Договір про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року судом недійсним не визнавався. Натомість, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.05.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_5 , правонаступником якого виступала ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування Договору про поділ майна подружжя було відмовлено. Тож позивачка успадкувала лише ті права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, а саме ОСОБА_5 належала лише 1/2 частка будинку, а тому позов про витребування від ОСОБА_2 іншої 1/2 частки спірного будинку, яка на момент смерті ОСОБА_5 йому не належала, є необґрунтованим та безпідставним.

Але ж, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні доводи.

Судом встановлено, що 22.01.1985 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 було укладено Договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_5 купив житловий будинок з належними до нього надвірними прибудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а.с. 6-7.

У договорі про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року, сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зазначено, що право спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння АДРЕСА_1 припиняється, а кожен із них набуває право власності на 1/2 частку на зазначене майно, а.с. 5.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №140743771 від 09.10.2018р. на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 13768260, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частці ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а.с. 9.

Та 26.08.2010 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено Договір дарування 1/2 частини домоволодіння, за яким ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме 1/2 частину домоволодіння під АДРЕСА_1 , а.с. 41-43.

Державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 за даним Договором дарування було здійснено 17.09.2010 року, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 27356566, а.с._40.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.12.2017 року доводиться факт звернення ОСОБА_5 із заявою до ч/ч Мукачівського ВП ГУНП в З/о з приводу того, що 17.03.2009 року ОСОБА_4 підробила договір про поділ майна подружжя. Заведено кримінальне провадження: 0003117 яке за наслідками розслідування закрито 26.06.2018 року за п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а.с. 10.

Заперечуючи укладення договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року ОСОБА_5 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_4 про скасування договору поділу майна подружжя та було відкрито цивільне провадження у справі № 303/3845/19. У даній справі ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 17.12.2019 року призначено судово-почеркознавчу експертизу. Та висновком судового експерта від 14.07.2020 року за № 9075 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Підписи СТОРІН» договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року за реєстровим №1061, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою, а.с. 12-16. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18.03.2021 року в зв`язку зі смертю ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) позивача ОСОБА_5 залучено правонаступника ОСОБА_1 , яка 25.09.2020 р. подала приватному нотаріусу заяву за № 106 та заведено спадкову справу № 38/2020 із внесення в Спадковий реєстр за № 66475515.

За наслідками розгляду цивільної справи № 303/3845/19 Мукачівський міськрайонний суд ухвалив 20.05.2021 року рішення, яким правонаступнику ОСОБА_1 відмовив у задоволенні позову. Рішення мотивовано тим, що позаяк висновком судово-почеркознавчої експертизи від 14.07.2020 року за № 9075 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 у графі «Підписи СТОРІН» договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року за реєстровим №1061, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою, тоді як підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, наявність якого є підтвердженням наміру та волевиявлення учасників правочину, який забезпечує ідентифікацію таких, а тому такий правочин є не вчиненим. Таким чином, правочин, який не вчинено (договір не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. А звідси, такий спосіб захисту як визнання незаконним та скасування правочину (що неукладений) не є відповідним способом захисту прав та інтересів, установлених законом у спірних правовідносинах. Належним та ефективним способом захисту порушеного права у випадку оспорювання самого факту укладення правочину є витребування майна з чужого володіння, тобто заявлення віндикаційного позову. При цьому, суд першої інстанції послався на правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19. Виходячи з даних обставин, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного матеріально-правового способу захисту порушеного права, а.с. 18-28.

Відповідно до частини один статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Та статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, (ч.1). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, (ч.2).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини в основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує на тім, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї із сторін (пункт 25 рішення від 22.02.2005 року у справі «Шаренок проти України»).

Тож, керуючись приписами частин 4, 5 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів зазначає, що обставини встановлені рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 травня 2021 року у цивільній справі № 303/3845/19 не доводяться у переглядаємій апеляційним судом справі, так-як такі стосуються особи (правонаступника ОСОБА_1 ), щодо якої встановлено ці обставини.

А звідси, відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити віндикаційний позов про витребування нерухомого майна.

Водночас, колегія суддів посилається на те, що ще при житті ОСОБА_5 заперечував укладення договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року за реєстровим №1061 та правомірність таких тверджень доведено висновками рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20.05.2021 року в цивільній справі № 303/3845/19 щодо не укладення такого правочину між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з підстав не підписання такого ОСОБА_5 . Однак, заявлені ОСОБА_5 (правонаступником якого є ОСОБА_1 ) вимоги про визнання недійсним неукладеного правочину не підлягають захисту, через обрання ОСОБА_5 неефективного (неналежного) способу захисту.

Оскільки у цивільній справі за №303/3845/19 суд першої інстанції встановив, що Договір про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року, сторонами якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є неукладеним через те, що ОСОБА_5 не підписував такий і у зв`язку з цим не підтверджував наміру та волевиявлення на укладення такого як учасник правочину і тим самим не забезпечив свою ідентифікацію. Позаяк даний правочин є таким, що не вчинений, тож права та обов`язки за таким правочином ОСОБА_5 не набуті, то й правовідносини за ним не виникли.

А звідси, наявні підстави для ствердження про те, що ОСОБА_5 являвся власником усього домоволодіння АДРЕСА_1 , а не 1/2 частини як про це зазначає ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , але на цей момент йому на праві власності згідно Договору купівлі-продажу від 22.01.1985 року, який нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 555, належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

За загальним правилом статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

А статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статті 1219 ЦК України наведено перелік прав та обов`язків, які не входять до складу спадщини, позаяк нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Водночас майнові права не являються такими, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а тому спадкуються та підлягають захисту.

Оскільки ОСОБА_5 являвся рідним братом ОСОБА_1 , тож вона 25.09.2020 р. подала приватному нотаріусу заяву за № 106 за якою заведено спадкову справу № 38/2020 із внесення в Спадковий реєстр за № 66475515.

А звідси, ОСОБА_1 як спадкоємець померлого спадкодавця ОСОБА_5 , бажаючи прийняти спадщину, та не проживаючи постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог статті 1269 ЦК України подала особисто приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, ч. 5 ст. 1268 ЦК України.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 як спадкоємець прав та обов`язків померлого ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

На час розгляду даної справи ОСОБА_2 являлась власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 26.08.2010 року, який було укладено між ОСОБА_11 і ОСОБА_2 . Державна реєстрація права власності ОСОБА_2 була здійснена 17.09.2010 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 27356566.

Право спадкоємця ОСОБА_1 витребувати 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 з огляду на встановлену рішенням суду обставину не укладення договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року за реєстровим №1061 та безпідставність відчуження такої на користь ОСОБА_2 передбачене у чинному законодавстві України.

За змістом Договору дарування частини домоволодіння від 26 серпня 2010 року зареєстрованого в реєстрі за №4282, дарувальник ОСОБА_4 передала безоплатно у власність обдарованої ОСОБА_2 1/2 частину домоволодіння під АДРЕСА_1 . Зазначена 1/2 частина домоволодіння належить ОСОБА_4 на підставі Договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року (який є неукладеним згідно висновків наведених в рішенні суду).

А звідси, ОСОБА_2 набула безоплатно 1/2 частину домоволодіння від ОСОБА_4 , яка не мала законного права таке відчужувати.

Зміст віндикаційного позову розкритий у ч.1 ст.387 ЦК України, якою передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч.3 ст. 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша третя статті 388 ЦК України).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів дійшла до думки, що 1/2 частина домоволодіння вибула з володіння покійного ОСОБА_5 (правонаступник ОСОБА_1 ) поза його волею, та разом з цим ОСОБА_2 як добросовісний набувач, набула таку частку безоплатно на підставі Договору дарування частини домоволодіння.

Відтак, ОСОБА_1 як спадкоємець покійного ОСОБА_5 внаслідок переходу до неї прав на нерухоме майно згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України має право на витребування від ОСОБА_2 1/2 частини домоволодіння незалежно від її заперечення про те, що являється добросовісним набувачем, яка вибула з володіння власника поза його волею та була набута безоплатно у порядку Договору дарування від ОСОБА_4 , що не мала права відчужувати цю частину домоволодіння.

Стосовно посилання ОСОБА_2 на таку обставину як укладення 07.08.2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_12 договору дарування 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 , який було розірвано заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.02.2009 року за позовом ОСОБА_5 то така не має правового значення у переглядаємій справі, позаяк стосувалась інших правовідносин.

Наявність волевиявлення ОСОБА_5 на укладення 07.08.2006 року договору дарування не може слугувати підставою для твердження про наявність у нього такого ж волевиявлення і в частині Договору про поділ майна подружжя від 17.03.2009 року.

Тому, таке твердження ОСОБА_2 не може бути взятим колегією суддів до уваги при розгляді даної справи.

Відповідно до змісту ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача.

Таким чином судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 908,00 грн та апеляційної скарги в розмір 1.362,00 грн, що разом становить суму 2.270,00 гривень, підлягають стягненню із відповідача на користь позивача, а.с. 29, 72.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 листопада 2021 року скасувати та постановити у цій справі постанову про задоволення позову.

Витребувати у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 домоволодіння в 1/2 частині під АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 судові витрати у розмірі 2.270,00 гривень, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 11 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді :