Провадження № 2/554/584/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року Октябрський районний суд м.Полтави

в складі головуючого судді Чуванової А.М.

за участю секретаря Проскурня Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія "ВУСО" про стягнення матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та уточненою позовною заявою до відповідачів, в якій просив стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія "ВУСО" на свою користь грошові кошти в сумі 22703,15 гривень, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в сумі 75922,99 гривень (збитки, що не покриваються полісом); та судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що 02.09.2019 року близько 16 год.10 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes Е220», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул.Пилипа Орлика в м.Полтава, при виїзді на перехрестя з вул.Кричевського, в порушення п.16.12 Правил дорожнього руху України, не надав переваги в русі автомобілю «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по вул.Кричевського з правого боку, та допустив з ним зіткнення, внаслідок чого обидва автомобілі були пошкоджені.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18.02.2021 року ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 . Згідно завіту експертного автотоварознавчого дослідження №390 від 19.05.2021 року, проведеного оцінювачем Центру незалежної оцінки та експертизи ОСОБА_3 , величина матеріального збитку, завданого власнику вказаного автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , модифікація 2003 року випуску, з технічної точки зору складає 134994,04 гривень без урахування фізичного зносу і 80567,23 гривень з урахуванням фізичного зносу. Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №165765816 від 08.11.2018 року цивільна відповідальність особи, яка керувала автомобілем «Mercedes Е220», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО".

Відповідно до листа від 17.03.2021 року та банківської квитанції, ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" погодила та виплатила позивачу страхове відшкодування в розмірі 57864,08 гривень. Однак, відповідно до Звіту експертного автотоварознавчого дослідження №390 від 19.05.2021 року, величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 складає 80567,23 гривень з урахуванням фізичного зносу, який повинна була сплатити страхова компанія. Таким чином, підлягає стягненню з ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" різниця між величиною матеріального збитку 80567,23 гривень та фактично сплаченою сумою 57864,08 гривень, що становить 22703,15 гривень.

Відповідно до акту виконаних робіт №32282 від 17.02.2020 року, ТОВ «Айконавто» провело відновлювальний ремонт автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість якого склала 156490,22 гривень, з яких вартість ремонтних робіт склала 39901,59 гривень, вартість запчастин склала 116589,22 гривень. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в сумі 75922,99 гривень, які становлять різницю між фактичною вартістю відновлювального ремонту в сумі 156490,22 гривень та суми матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу 80567,23 гривень, які повинна спалити страхова компанія.

Ухвалою суду від 23.11.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою суду від 17.12.2021 року було виключено з числа третіх осіб Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» та залучено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» у справі в якості співвідповідача.

Відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення. Вказав, що позивач ОСОБА_1 не є власником пошкодженого майна, не є представником ОСОБА_4 , яка отримала належне страхове відшкодування від страховика в сумі 57864,08 гривень, та не має законних підстав на відшкодування збитків ТЗ. Зазначив, що вказана сума за письмовою заявою ОСОБА_4 перерахована на банківський рахунок потерпілої. Даною заявою потерпіла зобов`язалася, що після отримання суми страхового відшкодування претензій до страховика мати не буде, але інша особа ОСОБА_1 звернувся до суду (а.с.99-104).

Позивач та його представник до суду не з`явилися, надали заяву, в якій просять справу розглядати у їх відсутність, позов підтримують.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторони позивача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судове засідання неодноразово не з`являлися, про місце та час слухання справи повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 неодноразово надавала до суду заяви про відкладення розгляду справи по різним причинам.

Однак, звернувшись до суду із заявою про відкладення розгляду справи, сторона відповідача не надала документів, що підтверджують поважність причин неявки до суду.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача та його представника. При цьому, суд зазначає, що з грудня 2021 року відповідач та його представник жодного разу до суду не з`явилися.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії», на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення слухання. З урахуванням матеріалів цивільної справи, є підстави вважати, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами. Тому, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія "ВУСО" до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

У відповідності до ст.ст.211,223 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є, зокрема, діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі, володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Судом встановлено, що 02.09.2019 року близько 16 год.10 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Mercedes Е220», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул..Пилипа Орлика в м.Полтава, при виїзді на перехрестя з вул.Кричевського, в порушення п.16.12 Правил дорожнього руху України, не надав переваги в русі автомобілю «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався по вул.Кричевського з правого боку, та допустив з ним зіткнення, внаслідок чого обидва автомобілі були пошкоджені.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18.02.2021 року ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.44-48).

Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №165765816 від 08.11.2018 року, цивільна відповідальність особи, яка керувала автомобілем «Mercedes Е220», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" (а.с.54).

Потерпіла власник автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 - ОСОБА_4 звернулася до ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" із заявою про страхове відшкодування.

Відповідно до листа від 17.03.2021 року та банківської квитанції, ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" погодила та виплатила потерпілій стороні страхове відшкодування в розмірі 57864,08 гривень (а.с.55).

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У відповідності до п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 29 зазначеного Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до положень ст. 36.1. Закону, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової сум за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

У справі, що розглядається, позивач вимоги пред`явив як до винної особи, так і до страховика, залученого в справі у якості співвідповідача.

Суд зазначає, що дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного.

Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. З наведеного слідує, що особа, яка завдала шкоди, зобов`язана відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у Постанові від 21.02.2018 року по справі 760/19377/15-ц (провадження № 61-2211св18).

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, який міститься у постанові від 11.12.2019 по справі №522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Згідно звіту експертного автотоварознавчого дослідження №390 від 19.05.2021 року, проведеного оцінювачем Центру незалежної оцінки та експертизи ОСОБА_3 , величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , з технічної точки зору складає 134994,04 гривень без урахування фізичного зносу і 80567,23 гривень з урахуванням фізичного зносу (а.с.6-43).

Потерпілій стороні виплачено страхове відшкодування в розмірі 57864,08 гривень. Однак, відповідно до Звіту експертного автотоварознавчого дослідження №390 від 19.05.2021 року, величина матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 80567,23 гривень з урахуванням фізичного зносу, який повинна була сплатити страхова компанія. Таким чином, суд вважає, що відповідач недоплатив позивачу суму страхового відшкодування, тому підлягає стягненню з ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" різниця між величиною матеріального збитку 80567,23 гривень та фактично сплаченою сумою 57864,08 гривень, що становить 22703,15 гривень.

Крім того, враховуючи вищевикладене, правильним є висновок про стягнення з особи, винної у ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) і страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що зазначені збитки є меншими за страхове відшкодування (страхової виплати) (постанова Верховного Суд України від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року (справа №147/66/17) послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-ІУ у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до акту виконаних робіт №32282 від 17.02.2020 року, ТОВ «Айконавто» провело відновлювальний ремонт автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 , вартість якого склала 156490,22 гривень, з яких вартість ремонтних робіт склала 39901,59 гривень, вартість запчастин склала 116589,22 гривень (а.с.49-50).

Під час ремонту автомобіля «Suzuki Grand Vitara», д.н.з. НОМЕР_2 було встановлено нові запасні частини згідно акту виконаних робіт №32282 від 17.02.2020 року (а.с.53).

Таким чином (з урахуванням того, що суд розглядає справу не інакше як у межах заявлених позовних вимог (ч. 1. ст. 13 ЦПК України), з винної у ДТП особи ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 75922,99 гривень, які становлять різницю між фактичною вартістю відновлювального ремонту в сумі 156490,22 гривень та суми матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу 80567,23 гривень, які повинна сплатити страхова компанія.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так, відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів підлягають задоволенню.

Що стосується заперечень відповідача ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" щодо неналежності позивача, суд зазначає наступне.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України, правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України, під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Суд вважає, що ОСОБА_1 правомірно володів автомобілем, керуючи ним на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб, а тому має право на відшкодування завданої шкоди.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Отже майну, яким правомірно володіє позивач завдано шкоди, тому суд приходить до висновку про задоволення позову і відшкодування цієї шкоди за рахунок відповідачів.

За правилами ст.141 ЦПК України належить стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 986,27 грн. Судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується відповідачами пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Так, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню 759,23 грн. (986,27 грн. х 76,98 %) судового збору; з відповідача ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 227,04 гривень ( 986,27 грн. х 23,02 %) .

Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч.6 ст.139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

За підготовку висновку експертного автотоварознавчого дослідження позивач сплатив 3000 гривень, що підтверджується актом прийому-передачі робіт по незалежній оцінці (а.с.51). Понесені позивачем витрати на підготовку експертного висновку підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача в сумі 2309,40 грн. (3000 грн. х 76,98%); з ПрАТ «Страхова компанія "ВУСО" на користь позивача підлягає стягненню 690,60 грн. (3000 грн. х 23,02%).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,81,141,223,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст.16,1194,1166,1187,1192 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія "ВУСО" про стягнення матеріальних збитків, завданих в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 75922,99 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія "ВУСО", місцезнаходження: м.Київ, вул.Казимира Малевича,31, , на користь ОСОБА_1 ,адреса: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 22703,15 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , витрати на оплату судового збору в розмірі 759,23 грн. та понесені позивачем витрати на підготовку експертного висновку в сумі 2309,40 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія "ВУСО", місцезнаходження: м.Київ, вул.Казимира Малевича,31, , на користь ОСОБА_1 ,адреса: АДРЕСА_2 , витрати на оплату судового збору в розмірі 227,04 грн.та понесені позивачем витрати на підготовку експертного висновку в сумі 690,60 грн.

Рішення може бути оскаржене на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцяти денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія "ВУСО", місцезнаходження: м.Київ, вул.Казимира Малевича,31, .

Суддя А.М.Чуванова