Номер провадження: 22-ц/813/7730/22
Справа № 509/4660/19
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Нан Дмитра Миколайовича, представника ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Козирського Є.С., повний текст судового рішення складений 01 липня 2022 року,по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- припинити право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, і земельну ділянку площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США;

- визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США;

- визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США;

- визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США;

- стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 08 серпня 2009 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. На дату звернення до суду шлюб між ними не було розірвано, однак спільного господарства з відповідачем не ведуть, а шлюбні відносини припинені з 18 травня 2019 року. За час шлюбу сторонами за спільні кошти подружжя було набуто у власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:37.

Предметом спору визначено майно, набуте під час перебування сторін у шлюбі, а саме: земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593, та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37.

20 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка та житловий будинок були набуті ним за особисті грошові кошти, накопичені до шлюбу, а також за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири, яка належала йому на праві особистої приватної власності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 червня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволений.

Припинено право спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, і земельну ділянку площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США.

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, загальною вартістю 192 750 дол. США.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною вартістю 64 448,00 дол. США.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Нан Д.М., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, у задоволені позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду про те, що відповідачем не було доведено, що спірне нерухоме майно придбано за його особисті кошти та не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно не відповідають дійсним обставинам справи. Також суд не взяв до уваги, що ОСОБА_2 не надано належних доказів внесення нею коштів для набуття спірного нерухомого майна, а також не наведено жодних підстав вважати, що майно було придбано сторонами внаслідок їх спільної праці, є спільною власністю позивачки та відповідача та підлягає поділу між ними.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

ОСОБА_1 про призначене судове засідання на 16 листопада 2022 року був сповіщений належним чином через свого представника адвоката ОСОБА_4 у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 41 т. 4).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 листопада 2022 року за клопотанням адвоката Нан Д.М., представника ОСОБА_1 було призначено судове засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, однак адвокат Нан Д.М. у судове засідання призначене на 16 листопада 2022 року на зв`язок не вийшов (а.с. 42-46, 50 т. 4).

Від ОСОБА_5 до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю (а.с. 49 т. 4).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 08 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Предметом спору визначено майно, набуте під час перебування сторін у шлюбі, а саме: земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593, та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37.

При розгляді справи судом були призначені будівельно-технічна та земельно-технічна експертизи.

Згідно висновку експерта № 24/1/2020 судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи від 03.02.2021р. встановлено, що:

1. Розділити житловий будинок АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без проведення будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту технічно не надається можливим, розділити земельну ділянку, площею 0,0424 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , також не надається можливим.

2. Виділити частку у розмірі 1/2 та 2/3 частини житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та визначити порядок користування із залишенням частки у розмірі 1/2 та 1/3 частини вказаного об`єкту іншому користувачу без проведення будівельних робіт з реконструкції та капітального ремонту технічно не надається можливим.

Згідно висновку експерта № 27/2020 судової оціночно-будівельної, земельно-оціночної експертизи від 03.02.2021р. встановлено, що:

1. Ринкова вартість житлового будинку, загальною площею 257,0 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без урахування вартості земельної ділянки, в межах порівняльного підходу на дату оцінки 03.02.2021 р. складає (без ПДВ): 159 597 дол. США, що еквівалентно 4 478 116 грн (курс НБУ на дату оцінки 03.02.2021 р.: 100 дол. США = 2805,89 грн.).

2. Ринкова вартість земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0424 га, кадастровий номер 0:01:003:3593, на дату оцінки 03.02.2021 р. складає (без ПДВ): 74 200,00 дол. США, що еквівалентно 2 081 970 грн. (курс НБУ на дату оцінки 03.02.2021 р.: 100 дол. США = 2805,89 грн.).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено, що спірна нерухомість придбана за особисті кошти ОСОБА_1 та не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частина 2 ст. 61 СК України наголошує, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Змістом ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

П. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Абз. 2 п. 30 вказаної постанови визначено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим 30.09.2010р. ПН ОРО Одеської області Гурською В.С., реєстр. № 1304, за 118 720,00 грн. була придбана земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593.

У п. 12 вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначена нотаріально посвідчена згода ОСОБА_3 як дружини набувача на придбання спірної нерухомості, зареєстрована в реєстрі за № 1303.

Будь-яких посилань на придбання спірної земельної ділянки за особисті кошти відповідача у договорі не міститься.

За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідченим 17.09.2010р. ПН ОМНО Мізрахі Е.В., реєстр. № 1048, відповідач продав належну йому квартиру за 12 180,00 грн.

Проте, будь-яких доказів придбання земельної ділянки за кошти, отримані від продажу квартири, відповідач ОСОБА_1 суду не надав, тим паче, що ціна договору купівлі-продажу земельної ділянки майже в десять разів перевищує ціну договору купівлі-продажу квартири.

Також судом встановлено, що при зведенні житлового будинку на спірній земельній ділянці сторони також перебували у шлюбі, але доказів витрачання відповідачем особистих коштів на будівництво та оздоблення будинку суду надано не було.

Суд надав належну оцінку поясненням свідка ОСОБА_1 , яка не надала суду належних та допустимих доказів набуття права власності на спірне майно за особисті кошти відповідача.

Висновки суду про те, що оскільки відповідачем не доведено, що спірна нерухомість придбана за його особисті кошти та не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно, позовні вимоги позивачки за первісним позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя підлягають задоволенню є вірними.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 , оскільки спірна земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0424 га, кадастровий номер :01:003:3593, та збудований на ній житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частках.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права,оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про припинення права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також на земельну ділянку, визнавши право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному неподільного в натурі житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та по 1/2 частині кожному земельної ділянки.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 про невідповідність висновків суду щодо недоведеності відповідачем того, що спірне нерухоме майно придбано за його особисті кошти та не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказів того, що спірне майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Доводи про не надання ОСОБА_2 до суду належних доказів внесення нею коштів для набуття спірного нерухомого майна, а також не наведено жодних підстав вважати, що майно було придбано сторонами внаслідок їх спільної праці, є спільною власністю позивачки та відповідача та підлягає поділу між ними також є безпідставними, так як майно сторонами було придбано під час перебування у шлюбі, а тому підлягає поділу, оскільки належить їм на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Нан Дмитра Миколайовича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 листопада 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра