Номер провадження: 22-ц/813/2411/22
Головуючий у першій інстанції Кузнецова В. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, -

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що він працював в органах прокуратури з вересня 2011 року по 02 квітня 2020 року. Наказом прокуратури Одеської області від 13 квітня 2017 року №616-к його звільнено з посади прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури за одноразове грубе порушення вимог Законів України «Про прокуратуру», «Про запобігання корупції», правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його чесності та непідкупності органів прокуратури, на підставі п.п. 5,6 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про прокуратуру», ч. 1 ст. 8, ч. 5 ст. 9, ст. ст. 10, 11 Дисциплінарного статуту прокуратури.

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №815/2641/17 за його позовною заявою до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року відмовлено у задоволенні його адміністративного позову до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року та прийнято по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №616к від 13 квітня 2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальні»; поновлено на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області Момотка Олександра Юрійовича; стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38 450,23 гривень.

Постановою Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року у адміністративній справі №815/2641/17 касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року залишено без змін. У вказаному судовому рішенні Верховний суд констатує, що наказ прокуратури Одеської області від 13 квітня 2017 року №616к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» є протиправним.

На підставі вищевикладених обставин, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та просить стягнути на його користь моральну шкоду, завдану незаконним рішення органу державної влади у розмір 500 000 грн шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку, на якому обліковуються кошти Державного бюджету України, оскільки внаслідок прийняття незаконного рішення прокуратури Одеської області, йому спричинено моральної шкоди, що виразилась у психологічних, душевних та моральних стражданнях.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану незаконним рішенням органу державної влади, у розмірі 20 000 гривень шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України з єдиного казначейського рахунку, на якому обліковуються кошти Державного бюджету України.

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року та ухвали нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 жовтня 2022 року задоволено клопотання представника Одеської обласної прокуратури Елісашвілі Олени Миколаївни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке призначено на 01 листопада 2022 року.

Поштова кореспонденція із судовою повісткою про виклик до суду ОСОБА_1 повернулась до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

При цьому, судові повістки про виклик до суду були надіслані ОСОБА_1 та його адвокату Васильєву П.О. на вказані ними електроні адреси та направлено в їх електронні кабінети Електронного суду.

Вимогами ч. 6 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань відкладення розгляду справи не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача та прокурора Елісашвілі О.М., яка підтримала апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду прийшла до наступного висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював в органах прокуратури з вересня 2011 року по 02 квітня 2020 року, що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом прокуратури Одеської області від 13 квітня 2017 року №616-к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури, за одноразове грубе порушення вимог Законів України «Про прокуратуру», «Про запобіганні корупції», Правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його чесності та непідкупності органів в прокуратурі (т. 1 а.с. 13-15).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адміністративна справа №815/2641/17 (т. 1 а.с. 21-23).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.06.2017 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №616к від 13 квітня 2017 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальні»; поновлено на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_1 ; стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38 450,23 гривень (т. 1 а.с. 24-29).

Постановою Верховного суду у складі Касаційного адміністративного суду від 27 квітня 2020 року в адміністративній справі №815/2641/17 касаційну скаргу заступника прокурора Одеської області залишено без задоволення, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року залишено без змін.

У вищевказаній адміністративній справі №815/2641/17 судами апеляційної та касаційної інстанції констатовано, що наказ прокуратури Одеської області від 13 квітня 2017 року №616к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» є протиправним (т. 1 а.с. 30-35).

Наказом №2198к від 07.12.2017 ОСОБА_1 з 14 квітня 2017 року поновлений на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року в справі №815/2641/17 (т. 1 а.с. 14).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначив, що внаслідок прийняття наказу прокуратури Одеської області №616к від 13 квітня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальні», яким останнього звільненого із займаної посади та який визнаний незаконним постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року в справі №815/2641/17, органом державної влади, яким в даному випадку є прокуратура Одеської області, позивачу було спричинено моральну шкоду, що виразилась у психологічних, душевних та моральних стражданнях, яку він оцінює в 500 000 гривень.

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь моральної шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади в розмірі 20 000 гривень.

Такий розмір моральної шкоди визначений з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань позивача, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди та ґрунтується на засадах розумності, виваженості та справедливості.

Статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права , на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року відповідає.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури відносно того, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки не було встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями органів прокуратури та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які послався ОСОБА_1 в позові, так позивачем не надано жодних доказів того, що фізичні та моральні страждання виникли саме внаслідок дій заподіювача, з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Крім того, згідно роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень, суд першої інстанції вірно врахував, що на підставі незаконного наказу прокуратури Одеської області №616к від 13.04.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальні», позивача було звільнено з посади прокурора, що завдало ОСОБА_1 моральної шкоди, яка зумовлена емоційними переживаннями з приводу втрати роботи майже на 8 місяців, у зв`язку із чим виникли вимушені зміни його звичайного способу життя та необхідність захисту своїх прав в судовому порядку.

Позивача дійсно було звільнено на підставі наказу прокуратури Одеської області №616к від 13.04.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальні», за грубе порушення вимог Законів України «Про прокуратуру», «Про запобіганні корупції», Правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його чесності та непідкупності органів в прокуратурі. Викладені мотиви звільнення є ганебними для ОСОБА_1 та принизили його честь та гідність, що беззаперечно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя.

При цьому, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких вимог.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Критеріями визначення розміру відшкодування моральної шкоди є характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди; тривалість негативних наслідків (короткочасні, тривалі, довічні); істотність вимушених змін у способі життя потерпілого (неістотні, істотні).

Суд при визначенні розміру морального відшкодування, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надав суду Висновок експерта №07/20 від 17 серпня 2020 року за результатами проведення психологічної експертизи, складеного судовим експертом Савостіним О.П..

Вищезазначеним висновком встановлено, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок незаконного звільнення з органів прокуратури (наказ Прокуратури Одеської області від 13 квітня 2017 року №616-к). ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) внаслідок його незаконного звільнення з органів прокуратури. Розмір грошової компенсації моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , може відповідати заявленим вимогам 400 000 грн. та буде залежати від часу, який буде витрачений позивачем на судовий розгляд справи, стану здоров`я ОСОБА_1 на час прийняття судового рішення та на інші значущі фактори, які можуть з`явитися як додаткові обставини під час розгляду справи (т. 1 а.с. 56-75).

Дослідивши Висновок експерта №07/20 від 17 серпня 2020 року за результатами проведення психологічної експертизи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що такий висновок не можна визнати належним та допустими доказом, оскільки позивача ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 13 квітня 2017 року, а вказана експертиза проводилась в серпні 2020 року, після спливу трьох років з моменту звільнення ОСОБА_1 ..

За такий тривалий час зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах могли відбутися з різних підстав, і встановити достеменно причинно-наслідковий зв`язок зі звільненням, після спливу трьох років неможливо.

З матеріалів справи також встановлено, що 07 квітня 2019 року ОСОБА_1 було затримано працівниками правоохоронних органів безпосередньо на місці вчинення злочину та повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 та ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України.

Згідно копії трудової книжки, 02 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади в органах прокуратури за вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів в його об`єктивності, неупередженості та незалежності у чесності та непідкупності органів прокуратури, одноразове грубе порушення правил прокурорської етики (пункти 5 та 6 частини 1 статті 13 Закону України «Про прокуратуру» (т. 1 а.с. 14-15)

Зазначені події, які передували проведенню психологічної експертизи могли призвести до набагато більших змін в емоційному стані позивача, ніж звільнення три роки тому.

У зв`язку із чим колегія суддів вважає, що відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень є не співмірним з характером та обсягом страждань, яких зазнав позивач, характером немайнових втрат, їх тривалістю, можливістю відновлення, крім того не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Одеської обласної прокуратури відносно того, що ОСОБА_1 при пред`явленні позову про стягнення моральної шкоди пропущений встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду, з огляду на наступне.

Так частина 1-2 ст. 233 КЗпП України встановлює, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Однак, в даному випадку ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади, а саме наказу прокуратури Одеської області від 13 квітня 2017 року №616к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», а не із заявою про вирішення трудового спору про звільнення.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі Одеської обласної прокуратури на те, що ОСОБА_1 при пред`явленні позову був пропущений строк звернення до суду встановлений статтею 233 КЗпП України є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства.

Слід зазначити, що згідно вимог ст. ст. 256-257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури, на підставі наказу прокуратури Одеської області від 13.04.2017 №616-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Не погодившись із вищезазначеним наказом прокуратури Одеської області від 13.04.2017 №616-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», ОСОБА_1 в травні 2017 року звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства, для вирішення трудового спору, із позовом до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування вищезазначеного наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області №616к від 13.04.2017 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальні»; поновлено на посаді прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області Момотка О.Ю.; стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 38 450,23 гривень. Постанова набрала законної сили негайно після її проголошення.

Таким чином, лише 29 серпня 2017 року ОСОБА_1 довідався або мав довідатись про порушення свого права та про особу, яка його порушила, тому звернувшись до суду із позовом до Одеської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням органу державної влади - 26 серпня 2020 року, ОСОБА_1 не пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду вказує, що відшкодування шкоди має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 та висновкам, які містяться у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі №556/896/18, від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18, від 19 січня 2022 року у справі №554/2224/18, від 07 вересня 2022 року у справі №711/4624/21.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно із пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

В пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У зв`язку із цим, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися Державної казначейської служби України, та виду рахунку з якого має бути здійснено списання Єдиний казначейський рахунок, та зазначенні, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставами для зміни рішення суду в частині неодержаного заробітку та в частині виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися, відповідно до пунктів 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 383, 384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2021 року в частині порядку стягнення моральної шкоди змінити, виклавши 2 абзац резолютивної частини рішення суду в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду, завдану незаконним рішенням органу державної влади, у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 09 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік