ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м.Суми

Справа №591/6120/20

Номер провадження 22-ц/816/780/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2022 року, в складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 20 червня 2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у жовтні 2020 року із позовною заявою, позивач просила суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 30 листопада 1994 року, укладеному між Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С» в особі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недійсним. Стягнути на її користь з відповідача понесені нею судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем. Сторонам на сім`ю у складі 4 чоловік було надано 3 кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Влітку 1995 року стало відомо, що відповідач уклав договір дарування спірної квартири з Сумським госпрозрахунковим підприємством «Псел-С». У вересні 2020 року позивачу стало відомо, що спірна квартира 14 вересня 2020 року була зареєстрована відповідачем як приватна власність на підставі дублікату договору дарування квартири. До того ж, на квартиру накладений арешт 18 квітня 2008 року. Вважає, що договір дарування спірної квартири, посвідчений 30 листопада 1994 року є недійсним, оскільки був укладений внаслідок зловмисної домовленості обох сторін та істотного порушення прав позивача та третіх осіб.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач отримав спірну квартиру саме для всієї родини на поліпшення житлових умов. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем пропущено строк позовної давності.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд застосовує строки позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Вказує, що незважаючи на те, що відповідно до наявних в матеріалах справи документів, спірна квартира була передана їх сім`ї для поліпшення житлових умов безоплатно, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 12.09.1994 року та протоколу Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол С» СТК № 6 від 14 вересня 1994 року, в рішенні суду зазначено, що квартира була передана в дар відповідачу від підприємства. Вказує, що суд безпідставно послався на те, що нею не було надано доказів того, хто був керівником підприємства, з огляду на наявність на документах підпису керівника. Зазначає, що керівник підприємства ОСОБА_6 не уповноважував ОСОБА_5 на укладання договору дарування, не видавав наказу № 18/1 від 27.09.1994 року і взагалі, ОСОБА_5 не був працівником підприємства. Крім того, спірний договір було укладено всупереч волі власника майна. Крім того, вона перебувала з відповідачем в шлюбі, однак, відповідач оформив своє одноособове право на квартиру лише в 2020 році та попередив її через сторонню особу про виселення. Вважає, що відсутність реєстрації прав на нерухоме майно у реєстрі ЦНАП до 14.09.2020 року є підтвердженням обіцянки ОСОБА_2 про розірвання договору дарування у добровільному порядку. Крім того, право на поділ майна у бувшого подружжя виникає на протязі трьох років з моменту припинення шлюбу, про розірвання якого вона дізналася в 2020 році. Вважає, що нею не пропущено строк позовної давності виходячи з вищевикладених обставин.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Від третіх осіб пояснення з приводу апеляційної скарги до суду не надходили.

Позивач та її представник і третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші треті особи до суду не з`явилися, про дату, місце, та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що з 17 липня 1991 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (т.1 а.с.8).

Згідно довідки про склад сім`ї №14.03-08/67243 від 1 жовтня 2020 року позивачка разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).

Відповідно до заяви ОСОБА_7 від 12 вересня 1994 року ОСОБА_2 звертався до директора СГВП «Псьол-С» щодо розгляду питання про надання квартири за адресою: АДРЕСА_2 для всієї сім`ї (т. 1 а.с.13), коли відповідач ще перебував у трудових відносинах з Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С».

Відповідно до довідки Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псел С» від 02.02.1995 року № 1 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 62 м2, надана чоловіку позивачки ОСОБА_2 для покращення житлових умов всієї родини на основі протоколу засідання СТК № 6 від 14 вересня 1994 року. Квартира дана безоплатно. (т. 1, а.с. 14).

Згідно протоколу №6 від 14 вересня 1994 року, на зборах СГРВ «Псьол-С» вирішено питання про передачу ОСОБА_2 у дар від підприємства, з яким пов`язаний трудовими стосунками, 3- кімнатної квартири, площею 62,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 . (т.1 а.с.158).

В акті прийому-передачі новозбудованого житла від 25 березня 1994 року вказано, що житло належало Сумському госпрозрахунковому виробничому підприємству «Псьол-С» (т.1 а.с.159).

Відповідно до наказу Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псел С» від 31.08.1993 року № 44 заступника директора ОСОБА_5 звільнено із займаної посади с 01.09.1993 року в зв`язку з переводом його в асоціацію «Скарабей» на посаду генерального директора (том. 1, а.с.17).

Відповідно до наказу асоціації «Скарабей» від 03.01.1994 року № 1 ОСОБА_5 звільнено із займаної посади генерального директора асоціації із 03.01.1994 року (том. 1 а.с.16).

Згідно довідки Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псел С» від 10.05.1995 року, наказ за № 18/1 по підприємству не видавався. ОСОБА_5 повноваженнями виступати від імені підприємства не наділявся, оскільки не є його працівником. Квартира за адресою: АДРЕСА_2 передана ОСОБА_2 для покращення житлових умов всієї родини на основі протоколу засідання СТК № 6 від 14.09.1994 року, безоплатно.

30.11.1994 року між Сумським госпрозрахунковим виробничим підприємством «Псьол-С», від імені якого діє ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Якименко О.І.

Право власності на дану квартиру зареєстрована за ОСОБА_2 24.09.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності не нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с. 9-10).

Згідно ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 09.10.1995 року вбачається, що на розгляді в суді перебувала цивільна справа за позовом Сумського госпрозрахункового виробничого підприємства «Псьол-С» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 та ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним. Провадження по вказані цивільній справі було закрито в зв`язку з відмовою позивача від позову (т.1, а.с. 35).

За даними паспортів сторін ОСОБА_1 до 20.05.2005 була зареєстрована у квартирі за адресою АДРЕСА_4 ., де також до 17.06.2005 був зареєстрований і відповідач ОСОБА_2 .

Як повідомили сторони на час оформлення спірного договору дарування вони у складі сім`ї з 4-х осіб разом із доньками, проживали в цій однокімнатній квартирі, яка ними була приватизована, використав право на безоплатну передачу у власність зайнятого житлового приміщення, яке перебувало у державному житловому фонді.

Шлюб між подружжям розірвано за рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01.02.2013 року.

Відповідно до частин 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржене рішення не відповідає вимогам вказаних норм процесуального права через не визначення судом першої інстанції характеру спірних правовідносин із застосування норм матеріального права, діючих на час ухвалення оспорюваного правочину, а також допущення судом в мотивувальній частині рішення суперечних висновків.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Частиною 2 ст. 21 Житлового кодексу України встановлено, що за рішенням трудових колективів підприємств та організацій у колективних договорах можуть передбачатися для робітників і службовців, які мають право на першочергове одержання жилих приміщень, а також новаторів і передовиків виробництва, які добилися високих показників у праці і беруть активну участь у громадському житті, пільгові підстави визнання їх потребуючими поліпшення житлових умов при забезпеченні жилою площею за місцем роботи, а також і кількість жилої площі, що виділяється для цієї мети. У колективних договорах зазначеним новаторам і передовикам виробництва може бути передбачено надання жилих приміщень у першочерговому порядку.

Статтею 27 Житлового кодексу України встановлено, що жила площа в будинках, споруджених із залученням у порядку пайової участі коштів підприємств, установ та організацій, розподіляється для заселення між учасниками будівництва пропорційно до переданих ними коштів.

Частиною 3 ст. 34 ЖК України встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Житлового кодексу України облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно з ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України.

Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі Правила) визначено, що жилі приміщення надаються громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Згідно пункту 37 ( далі Правил) жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на квартирному обліку, крім випадків, передбачених законодавством Союзу РСР, Житловим кодексом УРСР, цими Правилами та іншими актами законодавства Української РСР, а також випадків надання жилих приміщень за рішенням Ради Міністрів СРСР і Ради Міністрів УРСР.

Пунктом 55 Правил визначено, що жиле приміщення надається громадянинові на всіх членів сім`ї, які перебувають разом з ним на квартирному обліку, а також на дітей, що народилися після взяття його на облік, і на дружину (чоловіка), яка пізніше вселилася на жилу площу, зайняту подружжям, що перебуває на обліку.

У відповідності до пунктів 58, 59 Правил жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Затверджені адміністрацією підприємства, установи, організації чи органом кооперативної або іншої громадської організації і профспілковим комітетом списки осіб, яким надаються жилі приміщення, не пізніше як за місяць до здачі будинку в експлуатацію надсилаються виконавчому комітетові Ради народних депутатів, на території якої знаходиться це підприємство, установа, організація (п. 60) Рішення адміністрації (органу громадської організації) і профспілкового комітету про виділення жилого приміщення для особи, яка перебуває на квартирному обліку в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання, за рахунок жилої площі підприємства, установи, організації, де вона працює, подається до виконавчого комітету вказаної Ради.

Пунктами 65-66 Правил встановлено, що рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення. У надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення.

Згідно з п. 72 Правил при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

В судовому засіданні встановлено, що родина ОСОБА_8 , проживаючи в однокімнатній квартирі, потребувала поліпшення житлових умов, але на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов не перебувала. Забезпечення цієї родини 3-кімнатною квартирою відбулось не за нормами житлового законодавства, а за нормами цивільного законодавства.

Згідно протоколу №6 від 14 вересня 1994 року, на зборах СГРВ «Псьол-С» було вирішено питання про передачу працівнику ОСОБА_2 3 - кімнатної квартири, площею 62,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 . у дар від підприємства (т.1 а.с.158).

Той факт, що квартира була виділена відповідачу з урахуванням його складу сім`ї, не впливає на правові наслідки правочину, який було вчинено між підприємством та відповідачем, оскільки такий правочин було оформлено шляхом укладення 13.11.1994 договору дарування.

Вселення у спірну квартиру, як підтвердив відповідач в суді, відбулось на підставі його заяви, оскільки він є єдиним власником цього приміщення, який здійснив державну реєстрацію свого права шляхом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, який почав функціонувати вже після вчинення правочину, з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вирішуючи заявлений спір, суд першої інстанції керувався тільки нормами Цивільного кодексу України 2003 року, не звернувши уваги на те, що на момент укладання сторонами оспорюваного договору дарування від 13.11.1994 ще діяв Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, а тому саме він підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

З 01.01.2004 року набрав чинності ЦК України 2003 року і, згідно діючої редакції пункту 4 його Прикінцевих і перехідних положень новий Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з ч. 1 ст. 244 цього Кодексу договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Підстави і питання визнання угод недійсними, викладено у главі 3 цього Кодексу.

Так, ст. 48 цього Кодексу передбачала, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Однак, мотиви позову не містять обґрунтування, яким чином оформлення договору дарування підприємства з відповідачем, як працівником, вплинуло на особисті або майнові права їх неповнолітніх дітей.

Крім того, позивачка не є стороною цього договору і діючі на той час норм цивільного законодавства не передбачали право третьої особи оскарження двосторонньої угоди, за яким одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Щодо визнання недійсним договору дарування з підстав його підписання особою, яка нібито-то не була уповноважена на укладення такої угоди з відповідачем, діюча на підставі наказу підприємства від 27.09.1994 № 18/1, оскільки такий наказ по підприємству не приймався, колегія суддів зауважує наступне.

В силу статей 44,45,47 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатися угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремі види угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.

Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, Сумське госпрозрахункове виробниче підприємство «Псьол-С», як сторона договору дарування, зверталась до суду із позовом до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним.

Однак, згідно ухвали Зарічного районного суду м. Суми від 09.10.1995 року вбачається, що провадження по вказані цивільній справі було закрито в зв`язку з відмовою позивача від позову (т.1, а.с. 35).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову

Як передбачено у ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже судовому захисту підлягають лише порушені права, яких у даному випадку, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, та враховуючи, що оскаржуваним договором не порушено права позивачки і вона не є його стороною, колегія суддів також відхиляє доводи позивача, що викладені нею в її апеляційній скарзі відносно того, що від імені СТК «СГВП» оскаржуваний договір підписано не уповноваженою на те посадовою особою, оскільки визнання недійсним вказаного договору жодним чином не вплине на обсяг прав чи законних інтересів позивачки, натомість його сторони не заперечують дійсності укладеного між ними правочину та факту його укладання.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно того, що відсутність реєстрації прав на нерухоме майно у реєстрі ЦНАП до 14.09.2020 року є підтвердженням обіцянки ОСОБА_2 про розірвання договору дарування у добровільному порядку, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів того, що відповідач не визнавав оскаржуваний договір дарування чи мав намір його розірвати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення не надав належної правової оцінки виниклим між сторонами правовідносинам та не надав правової оцінки тій обставині, що оскаржуваним договором дарування не порушуються права позивачки, що відповідно є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Так, колегія суддів наголошує, що судом першої інстанції було помилково застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, який може бути застосований лише за наявності порушеного права особи.

За нормою ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) зроблено правовий висновок, відповідно до якого, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Як вже викладено вище у постанові, суд першої інстанції при встановлені відсутності порушеного права позивача, повинен був саме з цих підстав відмовити у позові по суті, оскільки це є самостійною підставою для відмовлення у позові. Застосування позовної давності допустимо тільки у разі встановлення судом порушення прав позивача, але останній звернувшись до суду вже з порушенням строків, встановлених законом і не навів поважних причин, які б давали підстави для їх поновлення.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, із зазначенням, що її позовна вимога не підлягає задоволенню за викладених в даній постанові підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 червня 2022 змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина