Справа № 344/395/22
Провадження № 22-ц/4808/1202/22
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Луганської В.М.,

суддів: Баркова М.В., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Шандалович В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ,

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Бабій О.М., за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом з зазначеними вимогами до ОСОБА_2 , в обґрунтування яких вказала, що 16 лютого 2016 року між позивачкою відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.08.2021 року шлюб між подружжям розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду , неповнолітні діти залишилися проживати разом з матір`ю ОСОБА_6 .

У період перебування у шлюбі, а саме з 08.09.2016 року відповідачем була придбана за спільні кошти квартира, загальною площею 39,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 , де позивачка зареєстрована разом з дітьми.

Позивачка вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд поділити його шляхом визнання права власності на 60% вищезазначеної квартири. Також зазначила, що протягом спільного проживання з відповідачем, позивачка перебувала у декретній відпустці, а спільні кошти з 2018 року (зарплата відповідача і спільно відкладені кошти), які подружжя планувало вкласти в більшу трьохкімнатну квартиру, зі слів відповідача він програв в карти (лотерею), що в свою чергу є обставиною про те, що відповідач приховував і витрачав спільні кошти на шкоду інтересам сім`ї, підтвердженням чого є переписка між сторонами.

Беручи до уваги, що двоє неповнолітніх дітей проживають з нею, а розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а також те, що спільно набуті кошти з 2018 року, які подружжя планувало вкласти в більшу трьохкімнатну квартиру, були витрачені відповідачем на шкоду інтересам сім`ї, являється обставиною відступу від засади рівності часток подружжя та просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, загальною площею 39,5 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 . Визнати право власності на 40% квартири АДРЕСА_2 за відповідачем, визнати право власності на 60% квартири АДРЕСА_2 за позивачкою.

Під час підготовчого провадження позивачка подала заяву про зміну предмету спору, а саме, доповнила ще одну позовну вимогу немайнового характеру про визнання факту спільного проживання однією сім`єю позивачки та відповідача до державної реєстрації шлюбу, а саме в період з 18.07.2015 року по 16.02.2016 року, в обґрунтування чого зазначила, що 18.07.2015 року сторони уклали церковний шлюб, доказом чого є свідоцтво про вінчання, виданого протоієреєм о. ОСОБА_7 у храмі « ОСОБА_8 ». Свідками зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , також доказом обряду вінчання є фото-докази. Зазначила, що на момент вінчання позивачці не було 18-ти років, тому сторони не могли зареєструвати шлюб. Звернула увагу суду на той факт, що старша донька ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що свідчить про те, що після церковного весілля, у вересні 2015 року позивачка завагітніла під час спільного проживання однією сім`єю з відповідачем. Зазначила, що вищевказані факти свідчать про факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до державної реєстрації шлюбу в період з 18.07.2015 року по 16.02.2016 року, тобто саме в період укладення відповідачем договору купівлі-продажу спірної квартири, що свідчить про те, що договір укладено в інтересах сім`ї, а також те, що кошти надані згідно даного договору були спільними коштами, набутими після весілля 18.07.2015 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу та поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Суд встановив факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 18 липня 2015 року по 16 лютого 2016 року.

Визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 4847, 90 грн та 9000 грн витрат на правову допомогу.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при встановленні факту спільного проживання сторін однією сім`єю без шлюбу, судом порушено норми матеріального права, оскільки стороною позивачки, крім двох наведених фактів про здійснення 18.07.2015 року церковного обряду вінчання та народження ІНФОРМАЦІЯ_3 першої дитини, не надано жодних доказів проживання сторін однією сім`єю у період з 18.07.2015 року та по державну реєстрацію шлюбу 16.02.2016 року. Зокрема не надано доказів спільного проживання, ведення спільного бюджету, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тощо.

Зазначає, що в суді першої інстанції відповідач надавав суду письмові пояснення, що з моменту укладення церковного шлюбу через часті непорозуміння вони з позивачкою спільно не проживали, позивачка проживала у своїх батьків, а відповідач за зареєстрованим місцем проживання. Через тиждень після укладення церковного шлюбу, з огляду на напружені відносини з позивачкою, відповідач виїхав на роботу до РФ на роботу, де перебував до 22.08.2015 року, зазначене підтверджується відмітками в паспорті відповідача про перетин державного кордону, копію якого було надано до суду першої інстанції. 22.08.2015 року відповідач прибув до України для укладення договору про придбання квартири, але проживав у батьків, оскільки перебував у сварці з позивачкою. Відносини між сторонами налагодились після укладення ним договору купівлі-продажу квартири.

Зазначає, що до спочатку спільного проживання і після, джерело доходів мав лише відповідач, таким чином сторони не могли вести спільний бюджет та здійснювати спільні витрати, а жили виключно за кошти, зароблені відповідачем, що підтверджується поясненнями обох сторін.

Вказує, що про придбання квартири він попередньо домовився із представниками ТОВ «Спілка забудовників» в квітні 2015 року, тобто до вінчання та державної реєстрації шлюбу з позивачкою. Згідно договору-купівлі продажу квартири, відповідач зобов`язувався протягом трьох банківських днів після підписання договору, до 04.09.2015 року включно, перерахувати на поточний рахунок вартість майнових прав. На виконання умов даного договору відповідач вніс у касу ТОВ «Спілка забудовників» всю вартість квартири в сумі 384 000 грн, що засвідчується квитанціями до прибуткових касових ордерів від 01.09.2015 03.09.2015 року. Отже зазначає, що квартира була придбана до реєстрації шлюбу за його власні кошти.

Вказав, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків відносно того, що надані квитанції підтверджують лише факт внесення грошових коштів в касу товариства, а не те, що ці кошти були його особистими.

Скаржник вказує на те, що рішення суду першої інстанції суперечить положенням ст. 71 СК України та питання про поділ квартир могло бути вирішено судом лише при поділі всього майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, але позивачкою таких вимог не заявлялося, за таких обставин, суд першої інстанції не мав правових підстав визначати право власності кожної зі сторін у квартирі.

Судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки позивачкою під час підготовчого судового засідання було змінено підстави та предмет позову, що є порушенням ч.3 ст. 49 ЦПК України, оскільки одночасно змінюється предмет позову та обставини, на яких ґрунтується вимога позивачки, тобто підстава позову. Зазначає, що заява від 04.07.2022 року не підлягала судом прийняттю до розгляду.

Вважає недопустимим та недостовірним доказом звіт про оцінку квартири, оскільки жодних звітів про оцінку квартири відповідачем замовлено не було, а надані позивачкою документи про оцінку квартири є сфальсифікованими, що в свою чергу дає підстави для сумніву у ціні позову та суми сплаченого судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на практику, просила її відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Зазначила, що позивач та відповідач проживали однією сім`єю у період з 18.07.2015 року по 16.02.2016 рік, що підтверджується матеріалами справи. Договір купівлі-продажу спірної квартири №К/356 від 01.09.2015 року відповідач уклав безпосередньо в інтересах сім`ї в період спільного проживання, що підтверджується подальшою реєстрацією місця проживання в даній квартирі разом з двома дітьми. Також державна реєстрація права власності на нерухоме майно подружжя була здійснена в шлюбі 08.09.2016 року. Зазначила, що відповідачем не надано жодного доказу, що квартира придбана ним за особисті кошти.

В судовому засіданні представник скаржника - ОСОБА_3 апеляційну скаргу, підтримав посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_11 апеляційну скаргу не визнала.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що судом були встановлені наступні обставини: позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 лютого 2016 року по 09 вересня 2021 року. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей - донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 18 липня 2015 року сторони здійснити таїнство вінчання (церковиний шлюб),що підтверджується копією свідоцтва про вінчання. Під час шлюбу відповідачем 08 вересня 2016 року набуто у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Підставаю для реєстрації права власності був акт приймання-передачі майна від 01 березня 2016 року, який видано ТзОВ «Спілка забудовників», витяг із переліку інвесторів, договір купівлі-продажу майнових прав №К/356 від 01 вересня 2015 року, укладений між ТзОВ «Спілка забудовників» та ОСОБА_2 . Після укладання церковного шлюбу відповідач часто часто виїжджав за кордон , такі поїздки були короткотривалими. У вересні 2015 року позивачка завагітніла та у травні народила першу спільну дитину.

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, спільний побут з 18 липня 2015 року, квартира, яка придбана відповідачем є спільною сумісною власністю подружжя, набута сторонами за час шлюбу, за їх спільні кошти та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 320/4964/17 зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці (постанова КЦС ВС від в справі № 587/302/16).

Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; наявності спільного бюджету, придбання майна в інтересах сім`ї, взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю (статті 3, 74 СК України).

Судом встановлено, що 18 липня 2015 року сторони здійснили таїнство вінчання (церковний шлюб), що підтверджується свідоцтвом про вінчання.

Під час спільного проживання, ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народилася дочка ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 від 20 травня 2016 року.

Після вінчання 01.09.2015 року між відповідачем та ТзОВ «Спілка забудовників» та ОСОБА_2 укладено договір №К/356 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомості, квартиру

АДРЕСА_2 період до реєстрації шлюбу, відповідачем 08 вересня 2016 року набуто у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.09.2016 року.

Підставою для державної реєстрації права власності був: акт приймання-передачі нерухомого майна від 01.03.2016, який виданий ТзОВ «Спілка забудовників», витяг із переліку інвесторів виданий 01.03.2016 року ТзОВ «Спілка забудовників», договір купівлі-продажу майнових прав № К/356 від 01.09.2015 укладений між ТзОВ «Спілка забудовників» та ОСОБА_2 (а.с.101-108).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 18 липня 2015 року до дати державної реєстрації шлюбу, а саме 16 лютого 2016 року, між сторонами існували відносини, притаманні подружжю, між ними було проведено обряд вінчання, народженням дитини, дії, спрямовані на придбання квартири для спільного проживання, проживанням сім`ї разом.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували вказані обставини. Відповідачем як в суді першої інстанції так і суді апеляційної інстанції не надано доказів, які б підтверджували, що відповідач з позивачкою через місяць після церковного шлюбу, проживали окремо. Поїздки відповідача за кордон, які є не тривалими, не можуть свідчити про те, що сторони не проживали разом і не вели спільного господарства.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

В розумінні вимог ЦПК України письмові пояснення сторони не можуть бути належними письмовими доказами.

Так само відповідачем не спростовано належними доказами твердження позивачки, що спірну квартиру було придбано за гроші, які подарували їм на квартиру на весіллі. Та не підтверджено, належними доказами, що відповідачем за квартиру були внесені його особисті грошові кошти

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржник через тиждень після укладення церковного шлюбу,з огляду на напружені відносини з позивачкою, виїхав на роботу до РФ на роботу, де перебував до 22.08.2015 року, що підтверджується відмітками в паспорті відповідача про перетин державного кордону, не спростовують факту спільного проживання однією сім`єю з позивачкою. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц.

За статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21)).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена за її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, розглядаючи справу № 264/2232/19 підкреслив, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує.

ОСОБА_2 не доведено, що квартира придбана ним за особисті кошти та не надано належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період спільного проживання однією сім`єю.

В даному випадку, судом встановлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 придбана у період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а значить вказана квартира відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а їх частки у цьому майні є рівними.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, спірна квартира придбання сторонами під час перебування у шлюбі за їх спільні кошти, тому вона є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачка за не заявляла вимог про поділ всього спільного майна подружжя, а тому суд першої інстанції не мав правових підстав визначати право власності кожної зі сторін у квартирі, оскільки як вбачається із тексту позовної заяви позивачкою заявлялися вимоги про поділ сумісного майна саме спірної квартири.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ЦПК України прийняв до розгляду заяву позивачки про зміну предмета позовної заяви, виходячи з наступного.

У статті 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче засідання є формою підготовчого провадження, яка полягає у вчиненні судом та учасниками судового процесу відповідних процесуальних дій.

У підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви (пункт 3 частини другої статті 197 ЦПК України).

Як видно із матеріалів справи, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 січня 2022 року вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче засідання.

04 липня 2022 року представником позивачки - ОСОБА_12 до суду подана заява про зміну предмета позовної заяви в якій позивачка доповнила позовну заяву вимогою немайнового характеру, просила суд визнати факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 18 липня 2015 року по 16 лютого 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

За частиною третьою статті 49ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Виходячи з загальних положень ЦПК України, підстави позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів; предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, який проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зазначено, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову одночасно не допускається. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 916/1764/17.

Із заяви про зміну предмета позовної заяви не вбачається, що позивачкою одночасно було змінено предмет позову та підстави позову.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недостовірність оцінки спірної квартири, оскільки відповідачем не надано належних доказів на спростування вартості спірної квартири, яка зазначена в звіті про оцінку майна.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду рішення не спростовують, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, яким суд надав належну правову оцінку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2022 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А.Девляшевський