Номер провадження: 22-ц/813/2082/22
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І..,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Підопригори Євгена Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю,-

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб виданий Малиновським районним м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та про що зроблений відповідний актовий запис №2975.

За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька, ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та про що зроблений відповідний актовий №3297.

На час народження дитини сторони проживали у будинку матері відповідача, а саме в квартирі АДРЕСА_1 , де в подальшому була зареєстрована ОСОБА_3 .

Позивачка стверджує, що 18 липня 2019 року ОСОБА_1 протиправно, без згоди матері, відлучив півтора місячну доньку від матері, виставивши її з речами на подвір`я. На той час не допускав матір до дитини, навіть для її харчування. Під загрозою небезпеки опинилося життя, стан здоров`я та нормальний психологічний стан двомісячної дитини, яка за своїм віком не здатна протидіяти небезпечним обставинам, у яких опинилася.

ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів, органів опіки та піклування, служб у справах дітей, Уповноваженого Президента України з прав дитини, а також до громадських організацій, які сприяють захисту прав матері та дітей.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 пішов на зустріч позивачці та дозволив бачитись з дитиною, привозив дитину на побачення до парку. В подальшому ОСОБА_1 запропонував позивачці спробувати пожити разом, на що позивачка відразу погодилась заради того, щоб жити з дочкою, бачити її, виховувати. Але згодом відповідач злочинним шляхом почав використовувати банківську карту позивачки, для свої шахрайських цілей. Після реалізації своїх цілей ОСОБА_1 зник забравши дитину, нічого не пояснивши та на зв`язок не виходив.

13 грудня 2019 року, позивачку викликав на допит слідчий Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в місті Одеса ГУНП в Одеській області, де стало відомо що на ОСОБА_1 поступили заяви, що він шахрайськими діями заволодів коштами інших людей. На сьогоднішній день відповідача розшукує поліція. Де він та донька знаходиться позивачці невідомо. Позивачці постійно на телефон надходять погрози, про те щоб вона мовчала нікуди не зверталася, оскільки доньку вона не побачить.

На сьогоднішній час дитина знаходиться невідомо де, в якому вона стані невідомо, у яких умовах вона мешкає та який медичний огляд проходить також невідомо, оскільки дитині 7 місяців, вона потребує постійного медичного огляу.

Позивачка неодноразово приходила до квартири АДРЕСА_1 , але їй ніхто не відчиняв та не впускав. На підставі цього позивачка неодноразово викликала поліцію, про що свідчать ОСОБА_4 повідомлення №67 від 19.07.2019, талон-повідомлення №68 від 22.07.2019, талон-повідомлення №66 від 18.07.2019, талон повідомлення №009947 від 15.12.019.

ОСОБА_2 навчається в КЗ «Одеський педагогічний коледж» з вересня 2016 року за спеціальність 012 Дошкільна освіта за кошти фізичних осіб, має добру характеристику.

Позивачка мешкає разом зі своєю бабусею та матір`ю в квартирі АДРЕСА_2 , мати та бабуся не працюють, тому в змозі допомагати позивачці у вихованні дитини. Фінансово забезпечує сім`ю дядя позивачки ОСОБА_5 та на час перебування ОСОБА_2 у декреті зобов`язується забезпечувати її та її дитину.

На підставі викладеного, позивачка звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, незважаючи на неодноразові вимоги суду про обов`язкову явку в судове засідання. Відзиву на позов відповідач не подавав.

Представник відповідача адвокат Підопригора Є.М. в судовому засіданні пояснив, що відповідач наразі перебуває з дочкою у м. Львів, але за якою адресою він проживає, а також за яких умов проживає малолітня дитина, він достовірної інформації не має. Представник відповідача вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачці необхідно звернутись з вимогах про встановлення способу її участі у вихованні та спілкування з дитиною.

Представники органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явились, однак звернулись з письмовим клопотанням про розгляд справи у їх відсутність, при цьому надали висновок по справі, яким фактично повідомили про неможливість надання висновку у зв`язку з неможливістю зв`язатись з відповідачем.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.

В апеляційній скарзі адвокат Підопригора Є.М. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони по справі сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

08 листопада 2022 року від адвоката Підопригори Є.М. в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст. 12-2 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану»).

Частинами 1-3 ст. 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Також суд зауважує, що під час дії воєнного стану Одеський апеляційний суд здійснює правосуддя, виходячи з реалій воєнного часу та необхідності дотримання загальних засад цивільного провадження, керуючись реальною поточною обстановкою, що склалася у Одеській області, при умові відсутності небезпеки для учасників справи.

Тобто, робота Одеського апеляційного суду не припинена, а явка сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, неодноразові клопотання сторони відповідачів про відкладення розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб видане Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та про що зроблений відповідний актовий запис №2975 (а.с. 12).

За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька, ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про народження видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області та про що зроблений відповідний актовий № 3297 (а.с. 13).

На час народження дитини сторони проживали у будинку матері відповідача, а саме в квартирі АДРЕСА_1 , де в подальшому була зареєстрована ОСОБА_3 .

У липні 2019 року між сторонами виникла спірна ситуація з приводу виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , внаслідок якої відповідач фактично усунув позивачку від виховання та годування дитини.

З цього приводу, ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів, органів опіки та піклування, служб у справах дітей, Уповноваженого Президента України з прав дитини, а також до громадських організацій, які сприяють захисту прав матері та дітей.

Однак з вересня 2019 року сторони прийшли до порозуміння, та відновили подружні відносини, та з цього часу почали спільно проживати та виховувати малолітню дочку ОСОБА_3 .

Однак, у грудні 2019 року відповідач ОСОБА_1 спільно з малолітньою дитиною ОСОБА_3 без згоди позивачки ОСОБА_2 виїхав в невідомому напрямку.

Позивачка одразу зателефонувала відповідачу, з метою встановлення місця знаходження дитини, писала йому письмові повідомлення, але відповідач взагалі відмовився їй щось повідомляти. (а.с. 36-79)

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до поліції щодо дій відповідача, про що свідчать Талони повідомлення №67 від 19.07.2019, талон- повідомлення №68 від 22.07.2019, талон-повідомлення №66 від 18.07.2019, талон повідомлення №009947 від 15.12.2019 (а.с. 17-19).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач самочинно без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини, матеріали справи не містять доказів того, що проживання дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток.

Місце перебування дитини відповідач приховує від позивачки, яка протягом тривалого часу не має змоги спілкуватися з дитиною та виховувати її, чим порушуються її права на виховання та спілкування з дитиною, а також права малолітньої дитини на спілкування з матір`ю та належне батьківське виховання, передбачені ст. ст. 151-155 СК України. Будь-яких відомостей про умови в яких перебуває дитина, до суду відповідачем надано також не було.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської Ради №01-05-8/1092 вх. від 30.11.2020 орган опіки та піклування не мав достатньо підстав для остаточного висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_1 на засідання ради не з`явився, а встановити його місце знаходження не вдалось.

Заперечуючи проти позову, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи його апеляційної скарги. Натомість відповідач, перешкоджаючи матері у спілкуванні з малолітньою донькою, позбавляє її належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. Отже враховуючи пріоритетність прав та інтересів дитини, її вік, суд прийшов до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 доведено належним чином обґрунтованість вимог пред`явленого позову, а саме, те, що відповідач самочинно без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини не на підставі рішення органу опіки та піклування або рішення суду, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітньою донькою, позбавляє її належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. Враховуючи пріоритетність прав та інтересів дитини, її вік, визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідачем ОСОБА_1 та його адвокатом Підопригорою Є.М. не спростовані підстави позову та не доведено належним чином доводи апеляційної скарги.

Так, право на повагу до сімейного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, охоплює щонайменше зв`язки між батьками.

У пункті 100 рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява №2091/13) та у пункті 76 рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383) зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У постанові від 06 грудня 2021 року у справі №493/1516/20 (провадження №61-15393св21) Верховний Суд зробив правовий висновок, про те що «Примусова та самовільна зміна відповідачем місця проживання дитини свідчить про недобросовісність дій відповідача, які порушують права як позивача, так і малолітньої дитини.

У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я.

Матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток.

При задоволенні вимоги про відібрання дитини суди застосували частину другу статті 163 СК України за наявності достатніх правових підстав, оскільки ОСОБА_2 утримує дитину у себе не на підставі закону або рішення суду. За таких обставин вимога про відібрання малолітньої дитини від батька ОСОБА_2 та передачу її матері ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою.

Ураховуючи особливо чутливий характер спірних правовідносин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для відібрання малолітньої ОСОБА_4 у батька та її повернення ОСОБА_1, оскільки це виходить з інтересів самої дитини, яка після розірвання шлюбу між сторонами у справі за погодженням між сторонами, проживала разом із матір`ю. Суди врахували сталі соціальні зв`язки, місце відвідування ОСОБА_4 дитячого садочку, психологічний стан тощо, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, постановили рішення про відібрання дитини у відповідача та повернення її за місцем проживання позивача. Повернення дитини у звичне для неї оточення відповідає інтересам дитини».

Судом першої інстанції із достовірністю та об`єктивністю встановлено, що відповідач самочинно без згоди позивача змінив місце проживання малолітньої дитини; матеріали справи не містять доказів того, що проживання дитини за місцем проживання матері створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток, руйнування зв`язків дитини з матір`ю, відповідно суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини. Отже враховуючи пріоритетність прав та інтересів дитини, її вік, визначення місця проживання дитини з матір`ю якнайбільше відповідає інтересам дитини.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що, враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік дитини, суд першої інстанції встановив, що самовільна зміна відповідачем місця проживання дитини свідчить про недобросовісність дій відповідача, які порушують права як позивача, так і малолітньої дитини, фактів жорстокого поводження з дитиною, тримання в умовах, небезпечних для життя і здоров`я дитини з боку позивачки відповідач не довів, крім того відповідач перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляє його належної опіки і виховання з боку матері та порушує їх право на прямі контакти, передбачене ст. 153 СК України, місце перебування дитини відповідач приховує від позивачки та органу опіки та піклування, що унеможливлює обстеження умов проживання дитини та батька. Позивачка ОСОБА_2 має задовільні умови проживання, має добрі стосунки в сім`ї. Отже, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції правильно виходив з того, що є законні підстави для визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Стаття 367 ЦПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ОСОБА_2 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив її права та права дитини. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Інших правових доводів апеляційна скарга адвоката Підопригори Є.М. в інтересах ОСОБА_1 не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі сторони відповідача доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи по суті.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Підопригори Євгена Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 17 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік