Номер провадження: 22-ц/813/4292/22
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/24477/17

Номер провадження: 22-ц/813/4292/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя доповідач),

- суддів Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

- відповідачі 1) ОСОБА_1 , 2) ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Чернявської Л.М. о 10 годині 35 хвилині 24 травня 2021 року, повний текст рішення складено 03 червня 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі Банк), звернулося до Приморського районного суду міста Одеси з вищезазначеним позовом, в якому, просить в рахунок погашення заборгованості за Договором Кредиту № 2007/13-2.06/155 від 20.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на - двокімнатну квартиру, загальною площею - 81 кв. м., житловою - 28,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою нарівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Банк обґрунтовує свої вимоги тим, що 20.12.2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі «Кредитор», та ОСОБА_3 , надалі «Позичальник», уклали Договор Кредиту № 2007/13-2.06/155 (Кредитний договір). В пункті 1.1. Кредитного договору визначено графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом.

У порушення умов Договору позичальник ОСОБА_3 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 08.09.2017 року має прострочену заборгованість, а саме: - сума заборгованості за кредитом 160 882,00 долара США; - сума заборгованості за відсотками 143 243,16 доларів США, що підтверджується розрахунком заборгованості.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором 20.03.2007 року ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 уклали Іпотечний договір, за умовами якого остання передала Банку в іпотеку двокімнатну квартиру, загальною площею - 81 кв. м., житловою - 28,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 («Предмет іпотеки»). Відповідно п.2.1.4 Іпотечного договору, передавати в наступну іпотеку, відчужувати Предмет іпотеки можливо виключно за згодою Іпотекодержателя, ПАТ «УКРСОЦБАНК» таку згоду не надавав. На виконання умов договору про іпотечний кредит та Іпотечного договору, відповідачу (Боржнику) було направлено вимогу, а саме - «Повідомлення про усунення порушень». На дату подання позовної заяви вимога не виконана. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачкою (боржником) зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати з відповідачки стягнення заборгованості по кредиту та за відсотками за рахунок предмету іпотеки (Т. 1, а. с. 2 4).

2.2 Позиція сторін в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву адвокат Цират Г.В., діюча від імені відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заперечує проти позову. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог Банку.

Відзив на позов обґрунтовано тим, що Банк зловживає правом, оскільки його позов має всі ознаки завідомо безпідставного, так як позивач завідомо вводить суд в оману щодо місця реєстрації відповідачів. Так, відповідачі є братом та сестрою. Влітку 2016 р. відповідачі з батьками, зібравши разом гроші, вирішили придбати літнє помешкання для оздоровлення дітей. З цією метою вони звернулися до бюро нерухомості «Благовіст», яке запропонувало їм для цього спірне майно. Перш ніж укладати договір купівлі-продажу спірного майна відповідачі перевірили його на наявність обтяжень та підтвердження права власності продавця. Здійснені ними належні пошуки, а саме - перевірка права власності та наявних речових прав інших осіб у відповідних державних реєстрах свідчили про відсутність будь-яких записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек. Згідно з доказами, представленими відповідачами та самим позивачем, спірне майно не є обтяженим на користь будь-яких осіб, включаючи позивача. Незважаючи на це позивач стверджує про наявність такого обтяження через начебто укладений ним та ОСОБА_3 іпотечний договір від 20.03.2007 р., предметом якого є спірне майно. В якості доказу наявності обтяження на спірне майно позивачем представлено копію договору іпотеки від 20.03.2007 р.. На останній сторінці представленої копії договору іпотеки зазначено, що у зв`язку з його укладенням накладено заборону відчуження спірного майна. В той же час згідно з представленими доказами жодний з Державних реєстрів не містить будь-яких обтяжень або речових прав третіх осіб на спірне майно. Виходячи з норм законодавства, представлений договір іпотеки від 20.03.2007 р. є неукладеним, оскільки він не був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі Іпотек. Укладаючи договір іпотеки, без наміру його реєстрації в Державному реєстрі іпотек, позивач порушив конституційне право відповідачів на непорушність їх права власності. У разі представлення позивачем доказів нотаріального посвідчення договору іпотеки від 20.03.2007 р. без його належної реєстрації в Державному реєстрі іпотек, відповідачі вважають, що договір іпотеки від 20.03.2007 р. є нікчемним правочином у тому юридичному значенні, що він не створює будь-яких правових наслідків ні для сторін правочину, ні для заінтересованих або третіх осіб. Зазначені вище обставини та конклюдентні дії позивача є доказами того, що його позов має ознаки завідомо безпідставного. Позивач зловживає правом на позов, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю (Т. 1, а. с. 84 91).

2.3 Позиція позивача щодо доводів відзиву відповідачів на позов

У відповіді на відзив на позов Банк заперечує проти відзиву на позов. Просить вимоги позову задовольнити.

Відповідь на відзив на позов обґрунтовано тим, що оскільки спірну квартиру було передано в іпотеку то ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як особи, до яких перейшло право власності на предмет іпотеки, набули статусу іпотекодавців. Останні мають всі його права і несуть всі його обов`язки за іпотечним договором, який був укладений до набуття ними права власності на спірну квартиру (Т. 1, а. с. 124 - 126).

2.4 Короткий зміст ухвали суду першої інстанції про заміну позивача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» правонаступником - Акціонерним товариством «Альфа-Банк»

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року замінено позивача у даній справі Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (Т. 2, а. с. 108).

2.5 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року у задоволенні вищевказаного позову Банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 29 червня 2016 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 купили в рівних частках кожний квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 28,9 кв. м, загальною площею - 81,0 кв. м. (Т. 1, а. с. 98).

При цьому, у договорі зазначено, що вказана квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.03.2007 за реєстровим №406, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №17362352, номер запису: 504 в книзі: 637пр-35, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно №14046294, виданим Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 28.03.2007 року.

Згідно п. 4 Договору, продавець свідчить, що вказана квартира на момент укладення цього договору до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і поза межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена; сервітутами, боргом за житлово-комунальні послуги та користування електроенергією не обтяжена, у відчужуваній квартирі будь-яких самочинних прибудов, перебудов чи перепланувань не проводилось, у відчужуваній квартирі ніхто з малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором, не проживає та не зареєстровано. Дохід від продажу вказаної квартири є доходом, отриманим Продавцем від першого у 2016 році продажу житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та перебуває у власності Продавця понад три роки.

Перед укладенням Договору була проведена перевірка права власності та наявних речових прав інших осіб у відповідних державних реєстрах свідчили про відсутність будь-яких записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, в ході чого не були встановлені будь-які реєстраційні записи щодо обтяження спірного майна.

Згідно листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас І.В. від 07.02.2018 року № 45/01-16, останньою надано: копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.03.2007 року за реєстровим № 706; копію витягу № 14046294, виданого КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 29.03.2007; копію інформаційної довідки № 62339660; копію інформаційної довідки № 62339833 (Т. 1, а. с. 99).

За договором купівлі-продажу квартири від 20.03.2007 року ОСОБА_5 (Продавець) передав у власність ОСОБА_3 (Покупця) двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , а покупець приймає цю квартиру та зобов`язується виплатити за неї певну грошову суму (1 200 000,00 грн) (Т. 1, а. с. 100).

Вказаний договір свідчить, що ОСОБА_3 придбала спірне майно ще 20.03.2007 р., а копія витягу № 14046294 від 28.03.2007 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідчить, що спірне майно було зареєстроване за ОСОБА_3 28.03.2007 р..

Копією Інформаційної довідки з № 62339660 від 29.06.2016 р., за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за пошуком параметрів запиту « ОСОБА_3 » та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» підтверджується, що ОСОБА_3 на момент отримання цього витягу була власницею спірного майна з 28.03.2007 р. за договором купівлі-продажу від 20.03.2007 р., яке не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб. А з копії інформаційної довідки № 62339833 від 29.06.2016 р, за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуком параметрів запиту « АДРЕСА_1 адреса спірного майна» та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» слідує, що спірне майно на момент отримання цього витягу було придбано ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 20.03.2007 р., державна реєстрація якого відбулася 28.03.2007 р., і саме з цього моменту ОСОБА_3 стала його власницею, та воно не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб (Т. 1, а. с. 101 - 104).

Отже, згідно з представленими та дослідженими судом доказами жодний з Державних реєстрів не містить будь-яких обтяжень або речових прав третіх осіб на спірне майно.

Відтак, суд першої інстанції встановив, що відповідачі при укладенні договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року спірної квартири не володіли інформацією про наявність обтяжень щодо цієї квартири.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Враховуючи вказану норму права набувач буде добросовісним, лише при умові відсутності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.

Як зазначено у ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Аналогічна норма передбачена і в ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків, обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження або відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Так, відсутність в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження рухомого майна є умовою визнання відповідачів добросовісними набувачами.

Також, суд взяв до уваги, що відповідачі не виступали поручителями по кредитному договору, по якому третя особа не виконала взяті на себе зобов`язання.

Суд першої інстанції не погодився з доводами позивача, виходячи з наступного.

Стаття 182 ЦК України встановлює, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

У ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

У відповідності до положень ст. 3 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» Іпотека виникає на підставі договору. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у ст. 3 (на момент виникнення правовідносин) встановлював, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. В Україні формується та діє єдиний Державний реєстр реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб..., а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) речові права на чуже нерухоме майно; 3) обмеження речових прав. Реєстрація права власності повинна передувати реєстрації інших речових прав на таке майно та їх обмежень і проводитися в разі вчинення правочину щодо такої нерухомості, встановлення обмежень речових прав на таку нерухомість.

Відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав проводиться в такому порядку: облік заяви про державну реєстрацію речових прав; прийняття і перевірка документів, поданих для державної реєстрації речових прав; установлення відсутності підстав для відмови в державній реєстрації речових прав; державна реєстрація речових прав або відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав; присвоєння кадастрового номера об`єкту нерухомого майна; видача документів, що підтверджують зареєстроване речове право. Державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об`єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав.

Згідно ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникло речове право, або уповноважених ними (нею) осіб. Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об`єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права. Облік заяв про державну реєстрацію прав проводиться в порядку їх надходження із зазначенням дати і часу.

У відповідності до норм ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація обмежень речових прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі: договору застави (іпотеки) нерухомого майна. Державна реєстрація обмежень речових прав проводиться в день отримання відповідних документів місцевим органом державної реєстрації прав. Датою і часом державної реєстрації обмежень вважається дата і час обліку заяви в місцевому органі державної реєстрації прав. Документи щодо обмеження речових прав надаються особами, на користь яких встановлено обмеження, якщо інше не передбачено договором або законом. Державна реєстрація обмежень щодо нерухомого майна, право власності на яке не зареєстровано, проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності на цей об`єкт нерухомого майна. Власник нерухомого майна зобов`язаний у цьому випадку подати заяву про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт відповідно до цього Закону.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідачів стосовно договору іпотеки, який розглядається судом як неукладений, оскільки він не був належним чином зареєстрований у Державному реєстрі Іпотек (Т. 2, а. с. 167 - 170).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Банку.

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справ, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Встановивши факт переходу до відповідачів права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності, слід дійти висновку про необхідність застосування до правовідносин сторін статті 23 Закону України «Про іпотеку», поширення її дії на відповідачів та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором. В даному випадку при виникненні спору мало місце невідповідність письмових доказів щодо наявної у державних реєстрах інформації. Однак, це не може бути підставою для відмови у позові, оскільки у разі невідповідності відомостей, наведених у Державному реєстрі прав про припинення іпотеки зазначеним в документах даним, на підставі яких проведені реєстраційні дії, пріоритет має інформація, що міститься в договорі іпотеки (Т. 2, а. с. 211 - 214).

2.8 Узагальнені доводи відповідачів в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Цират Г.В., діюча від імені відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заперечує проти апеляційної скарги. Просить її залишити без задоволення.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу є відображенням доводів відзиву на позов.

2.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року (Т. 2, а. с. 7 7 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду. Призначено розгляд справи у приміщенні Одеського апеляційного суду (Т. 2, а. с. 8).

Учасники справи у судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, неодноразове призначення справи до розгляду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги і відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

20 березня 2007 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір кредиту № 2007/13-2.06/155 (Т. 1, а. с. 5 - 7).

Згідно п. 1.1. Договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі - 190 000 (сто дев`яносто тисяч) доларів США, зі сплатою - 12,7% річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості: з квітня 2007 року по лютий 2032 року щомісячно рівними частками - по 633 (шістсот тридцять три) долари США, в березні 2032 року 733 (сімсот тридцять три) долари США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 19 березня 2032 року.

Відповідно до пункту 1.2. Договору, Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна двокімнатної квартири, загальною площею - 81,0 метрів квадратних, житловою площею - 28,9 метрів квадратних, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання зобов`язань по вказаному Договору, в той же день, тобто 20 березня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) укладено Іпотечний договір (Т. 1, а. с. 8 - 9).

Згідно п. 1.1. Іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту № 2007/13-2.06/155 від 20.03.2007 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом «Основне зобов`язання», наступне нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею - 81 метр квадратний, житловою площею - 28,9 метрів квадратних, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20 березня 2007 року під р.№ 406, укладеного з ОСОБА_5 , зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.03.2007 р. за № 1974726 (Предмет іпотеки).

Відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору, вартість Предмету іпотеки за згодою сторін становить - 1 200 000 (один мільйон дві тисяч) гривень, що еквівалентно - 237 623,76 доларів США (двісті тридцять сім тисяч шістсот двадцять три долари США 76 центів) за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення цього договору.

При цьому, за п. 1.3. Іпотечного договору, загальна вартість Предмету іпотеки, відповідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 19.03.2007 року № 13921164 становить - 28 350 (двадцять вісім тисяч триста п`ятдесят) гривень.

Пунктом 1.4. Іпотечного договору встановлено, що зміст та розмір Основного зобов`язання, строк і порядок його виконання: повернення кредиту в сумі - 190 000 (сто дев`яносто тисяч) доларів США.

За п. 1.5. та п. 1.6. Іпотечного договору, іпотекою за цим Договором також забезпечуються вимоги Іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних із зверненням стягнення на Предмет іпотеки, витрат на утримання і збереження Предмета іпотеки, витрат на страхування Предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням умов цього Договору.

Іпотекодавець гарантує, що на Предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

При цьому, відповідно до звіту № ВА 171116-002 про незалежну оцінку вартості квартири АДРЕСА_4 та належить в рівних долях Ѕ частки ОСОБА_2 та Ѕ частки ОСОБА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 29.06.2016 року вартість квартири складає - 1 526 121 (один мільйон п`ятсот двадцять шість тисяч сто двадцять одна) грн. (Т. 1, а. с. 55).

Як слідує з матеріалів справи, Банк виконав зобов`язання, передбачені Договором, і надав клієнту (Позичальнику ОСОБА_3 ) грошові кошти в сумі - 190 000,00 доларів США.

В свою чергу, в порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_3 свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 08.09.2017 року виникла заборгованість, а саме: - заборгованість за кредитом 160 882,00 долара США; - заборгованість за відсотками 143 243,16 доларів США.

На підтвердження вказаного, позивач надав розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ) кредитної заборгованості за кредитним договором № 2007/13-2.06/155 від 20.03.2007 року, за яким, станом на 08.09.2017 року, загальна сума заборгованості разом з пенею за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків становить - 353 282,73 доларів США, що еквівалентно - 9 186 475,48 грн. (Т. 1, а. с. 16 - 18).

В той же час, 17.02.2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» за вих. № 18-4/УСБ висунув та направив вимогу про усунення порушень до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , оскільки боржником ОСОБА_3 не виконуються умови кредитного договору № 2007/13-2.06/155 від 20.03.2007 року. У вимозі ПАТ «Укрсоцбанк» повідомляє, що у разі невиконання цієї вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки - двокімнатна квартира, загальною площею - 81 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , відповідно до Закону України «Про іпотеку», шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на предмет іпотеки чи вчинення виконавчого напису нотаріуса. Також зазначено, що якщо боржники не мають наміру усувати зазначені порушення умов основного зобов`язання чи не усунуть їх протягом 30 днів, ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру, загальною площею - 81 кв. м., що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , з обов`язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України (Т. 1, а. с. 14).

У порушення умов Кредитного договору, Іпотечного договору та вимог чинного законодавства України, станом на дату звернення до суду - 27.12.2017 року, третя особа - ОСОБА_3 не здійснила погашення всієї суми заборгованості у встановлені строки, яка наразі загалом складає - 9 186 475,48 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості по Кредитному договору (Т. 1, а. с. 16 - 18).

Згідно з п. 4.5. Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів:

4.5.1. на підставі рішення суду; або

4.5.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса; або

4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України „Про іпотеку; або

4.5.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України „Про іпотеку; або

4.5.5. шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі- продажу Предмета іпотеки між Іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України „Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати.

29 червня 2016 року між ОСОБА_3 (Продавець) та ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 , ОСОБА_1 купили в рівних частках кожний квартиру під АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 28,9 кв. м, загальною площею - 81,0 кв. м. (Т. 1, а. с. 98).

У вказаному договорі купівлі-продажу зазначено, що вказана квартира належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.03.2007 за реєстровим №406, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №17362352, номер запису: 504 в книзі: 637пр-35, згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухому майно №14046294, виданим Комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" 28.03.2007 року.

Згідно п. 4 Договору, продавець свідчить, що вказана квартира на момент укладення цього договору до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як у межах, так і поза межами України, немає, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена; сервітутами, боргом за житлово-комунальні послуги та користування електроенергією не обтяжена, у відчужуваній квартирі будь-яких самочинних прибудов, перебудов чи перепланувань не проводилось, у відчужуваній квартирі ніхто з малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором, не проживає та не зареєстровано, а також про те, що дохід від продажу вказаної квартири є доходом, отриманим Продавцем від першого у 2016 році продажу житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та перебуває у власності Продавця понад три роки.

Згідно листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кірнас І.В. від 07.02.2018 року № 45/01-16, останньою надано:

- копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Трофімець В.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.03.2007 року за реєстровим № 706;

- копію витягу № 14046294, виданого КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 29.03.2007;

- копію інформаційної довідки № 62339660;

- копію інформаційної довідки № 62339833 (Т. 1, а. с. 99).

За договором купівлі-продажу квартири від 20.03.2007 року ОСОБА_5 (Продавець) передав у власність ОСОБА_3 (Покупця) двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , а покупець приймає цю квартиру та зобов`язується виплатити за неї певну грошову суму (1 200 000,00 грн.) (Т. 1, а. с. 100).

Вказаний договір свідчить, що ОСОБА_3 придбала спірне майно ще 20.03.2007 р., а копія витягу № 14046294 від 28.03.2007 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідчить, що спірне майно було зареєстроване за ОСОБА_3 28.03.2007 р..

Копією Інформаційної довідки з № 62339660 від 29.06.2016 р., за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за пошуком параметрів запиту « ОСОБА_3 » та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» підтверджується, що ОСОБА_3 на момент отримання цього витягу була власницею спірного майна з 28.03.2007 р. за договором купівлі-продажу від 20.03.2007 р., яке не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб. А з копії інформаційної довідки № 62339833 від 29.06.2016 р., за якою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за пошуком параметрів запиту « АДРЕСА_1 адреса спірного майна» та «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» слідує, що спірне майно на момент отримання цього витягу було придбано ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 20.03.2007 р., державна реєстрація якого відбулася 28.03.2007 р., і саме з цього моменту ОСОБА_3 стала його власницею, та воно не було будь-яким чином обтяженим на користь будь-яких осіб (Т. 1, а. с. 101 - 104).

Між сторонами виникли правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Між тим, суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо мотивів відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У статті 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

У справі, що переглядається встановлено, що квартира, загальною площею - 81 кв. м., житловою - 28,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 , була предметом іпотеки за іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 .. У подальшому вказана квартира була відчужена на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за відсутності у державних реєстрах запису про обтяження її іпотекою.

Уважаючи, що відчуження предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя в силу положень статті 23 Закону України «Про іпотеку» свідчить про перехід до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 прав та обов`язків іпотекодавця, ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явив позов про звернення стягнення на вказану квартиру як на предмет іпотеки за договором.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню».

У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки зокрема про те, що: 1) за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; 2) у випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя; 3) у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

У справі, що переглядається, незважаючи на відсутність у Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження квартири, загальною площею - 81 кв. м., житловою - 28,9 кв. м., за адресою - АДРЕСА_1 іпотекою, Банк пред`явив до останніх набувачів квартири позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, не заявляючи вимог про визнання за Банком права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна.

За таких обставин, у задоволенні позову Банку слід відмовити саме у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.

Вищевказана правова позиція є відображенням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 638/5977/16.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Місцевий суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, проте помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим оскаржене судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Альфа-Банк»є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вищевказаних норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні позову підлягає зміні, а саме - викладенню в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні позову- змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе