Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2022 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду із позовом у якому, з урахування позовної заяви в новій редакції від 31 січня 2022 року, просить визнати особистою приватною власністю позивача квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову покликається на те, що за час перебування у шлюбних відносинах із відповідачем придбала спірне майно. Попри те, квартира, хоч і придбана за час шлюбу, однак набута за власні кошти позивача, частину яких позивач отримала у кредит від банківської установи, а частину отримала від батьків. Жодних грошових коштів відповідач на придбання спірного майна не надавав. У зв`язку із чим, просить у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України позов задовольнити.

Відповідач подав до суду відзиви, як на позовну заяву так і на позовну заяву у новій редакції, які містять заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що спірна квартира придбана за час перебування сторін у шлюбних відносинах. Сім`єю було отримано кредит від банківської установи за двома кредитними договорами на придбання квартири у загальному розмірі 80000,00 дол. США. Отримані кошти були спрямовані на придбання житла. Окрім кредитних коштів, для купівлі квартири були витрачені спільні накопичені кошти подружжя. 14 жовтня 2011 року придбано спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу та право власності зареєстровано за позивачем. Відповідач з 2010 року працює директором у ТОВ «Компанія «МЕГАТЕК» та отримує дохід, є фізичною особою-підприємцем, а відтак мав матеріальну можливість сплачувати взяті подружжям кредитні зобов`язання. З 2014 по 2019 роки позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому її дохід був невеликим, що підтверджено деклараціями про дохід. Після припинення шлюбних відносин між сторонами, позивач відмовляється добровільно визнавати право спільної сумісної власності на квартиру, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Просить у позові відмовити.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, який містить пояснення на заперечення відповідача. Наводить дані про те, що відповідач за місцем праці у товаристві отримував мінімальну заробітну плату. Жодних накопичень у сім`ї не було. Частина коштів для придбання квартира була надана батьками, які працювали у комерційних банках, у тому числі займали керівні посади, тому мали відповідні доходи. Кредитні кошти були надані НБУ для працівника - з умовою перебування позивача із дитиною-інвалідом на черзі у м. Києві як сім`я яка потребує поліпшення житлових умов. Відповідач як фізична особа-підприємець зареєструвався лише у 2013 році та його середній дохід на місяць становив за період 2019-2020 роки у середньому у розмірі 30000,00 грн. Під час перебування у шлюбних відносинах відповідач не надав кошті ані на облаштування житла, ані на утримання дітей. Кредит щомісячно погашався позивачем у розмірі 50 % доходу працівника, а не доходу сім`ї.

Відповідач подав до суду заперечення на відповідь на відзив. Наводить аргументи про те, що кредит отримувався і погашався у період перебування сторін у шлюбних відносинах. Було укладено два кредитних договори за заявками позивача про отримання іпотечного та споживчого кредиту, а не один як про це стверджує позивач, кошти за якими були потрачені на придбання квартири. Кошти за споживчим кредитом не використовувались на лікування та реабілітацію дитини-інваліда, статус якої отримано у 2016 році, про що стверджує позивач. Надання коштів від отримання підприємницької діяльності ФОП підтверджено рядом квитанцій за період з грудня 2018 року по березень 2019 року та такі кошти передавались для погашення іпотечного кредиту. Брав участь у здійснені ремонт. Просить у позові відмовити.

Позивач подав заперечення на заперечення відповідача. Наводить аргументи про те, що кредитні кошти отримані позивачем за особисті заслуги як працівника НБУ та за умови перебування її з дочкою на квартирному обліку у місті Києві як сім`я, яка потребує поліпшення житлових умов. Під час припинення шлюбних відносин у відповідача не було жодних майнових претензій, однак такі виникли у 2020 році коли діти відмовились спілкуватися з ним. Жодних коштів на ремонт у придбані квартирі відповідач не надавав.

11 жовтня 2021 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали.

09 листопада 2021 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

24 січня 2022 року ухвалою суду задоволено клопотання позивача про витребування доказів у Національному банку України.

03 лютого 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засідання позивач позов підтримала та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судове засідання відповідач та його представник не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, оскільки стороною відповідача вже надавалися пояснення по суті позовних вимог, з урахуванням процесуального строку розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Сторони перебували у шлюбних відносинах з 28 березня 2007 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб.

Від шлюбних відносин у сторін народилось двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /т. 1, а.с. 15-16/.

У 2019 році позивач звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, який припинено рішенням суду від 11 лютого 2020 року (справа № 758/13995/19), копія якого міститься у матеріалах справи.

14 жовтня 2011 року ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Продажна вартість квартири 784000,00 грн, що є еквівалентом 98000,00 дол. США. Наявність згоди чоловіка підтверджується його заявою про згоду на купівлю квартири, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. та зареєстрований у реєстрі за № 1736.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Повертаючись до матеріалів справ суд зазначає, що позивач наводить аргументи про те, що спірна квартира придбана за власні (особисті) кошти, частина яких отримані нею відповідно до кредитного договору-2, який сплачувала особисто із власних доходів, а частина надана її батьками, зазначаючи наступні дані.

Відповідно до договору про надання кредиту на придбання житла працівникові Національного банку України, який перебуває на обліку, який перебуває на обліку для поліпшення житлових умов (з квартобліку) від 06 вересня 2011 року № 205, укладеного між Національним банком України та працівником Національного банку України ОСОБА_1 (позичальник) ( далі - договір-2).

Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит для придбання житла (з квартобліку) у сумі 365942,00 грн строком користування на 20 років (п. 1.1 договору-2).

Повернення кредиту здійснюється позичальником шляхом уповноваження Національного банку України цим договором щомісячно відраховувати кошти із отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту (п. 3.1 договору-2).

Надалі, договір був доповнений пунктом 3.6 наступного змісту: на період перебування позичальника у відпусті по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повернення кредиту здійснюється позичальником шляхом унесення чергових платежів готівкою до каси Національного банку. Дані обставини підтверджено додатковим договором від 09 квітня 2014 року № 223.

Окрім цього, напередодні укладення договору-2, 05 вересня 2011 року між Національним банком України та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі № 2209 (далі - договір-1). Предметом договору-1 є надання позичальнику довгострокового кредиту на споживчі цілі: на придбання житла у сумі 220000,00 грн строком на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунок з обліку наданого кредиту.

Кредити за обома договорами були надані шляхом зарахування таких на особовий рахунок позивальника (п. 2.2 договру-2, п. 2.2 договору-1).

Позивач наводить аргументи про те, що кошти за кредитним договором-1 були використанні на лікування, реабілітацію дитини сторін ОСОБА_5 , яка є інвалідом з дитинства, що підтверджено посвідченням /том 1, а.с. 16/.

Попри те, такі доводи позивача суд оцінює критично, адже наведені аргументи не відповідають предмету договору - у якому зазначено, що кредит отримана на споживчі цілі: придбання житла.

У разі встановлення фактів використання позичальником кредиту не за цільовим призначенням Національний банк може достроково розірвати цей кредитним договір з вимогою повернення суми кредиту, який використано не за цільовим призначенням та стягнення штрафу у розмірі 20 відсотків від цієї суми (п. 5.2 договору-1).

Отже, використання кредитних коштів за договором-1 не за цільовим призначення, про що стверджує позивача, не підтверджено жодними доказами у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року № 367/7110/14 спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

Згідно з правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 у справі № 320/3072/18 наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Відтак, суд прийшов до переконання про те, що отримані позивачем кредитні кошти за обома кредитними договорами були використанні на придбання житла та такі зобов`язання є спільними для обох із подружжя.

Позивач наводить аргументи про те, що боргові зобов`язання за кредитними договорами виконувала особисто за власні кошти, які отримувала як дохід за місцем праці, дохід від наукової, викладацької, творчої діяльності, інші доходи від реалізації майнових прав, що підтверджено деклараціями позивача про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за період з 2008 року по 2015 рік.

Дійсно, частина коштів від отриманого доходу позивача Національним банком України відраховувалась щомісячного на виконання умов кредитних договорів та такі умови були погоджені сторонами договорів.

Окрім цього, суд критично оцінює такі аргументи, оскільки отримані доходи позивачем не є особистою приватною власністю у розумінні ст. 57 СК України.

Будь-яких доказів, які б свідчили про сплату зобов`язань за кредитними договорим за особисті кошти позичальника (позивача) суду не подано.

Разом із тим, з метою спростування презумпції спільності майна подружжя, позивач наводить дані про те, що відповідач отримував мінімальний дохід, що підтверджено довідками про доходи останнього /том 1, а.с. 162-171/, що унеможливлювало його брати участь у виконанні кредитних зобов`язань та внесення коштів на погашення кредитної заборгованості.

Натомість, відповідачем подано платіжні документи та виписки із банківських установ по рахунку відповідача як фізичної особи-підприємця про зняття грошових коштів із банківських карток / том 1, а.с. 209-217/, які у подальшому були витрачені на погашення кредитних зобов`язань.

Окрім цього, позивач наводить дані про те, що частину коштів на придбання спірної квартири у розмірі 418058,00 грн були надані батьками позивача, адже у них була матеріальна можливість, що підтверджено заявами на видачу готівки із банківських рахунків, квитанціями про здійснення валютно-обмінної операції батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , довідками за місцем праці та довідкою про отримання пенсії батька ОСОБА_6 за період з лютого 2019 року по липень 2019 року /том 1, а.с. 61-66,154-156/.

Суд критично оцінює аргументи як позивача так і відповідача щодо внесення коштів як особисто відповідачем так і надання таких батьками позивача, які знімались із банківських рахунків відповідача та батьків позивача, адже не подано жодних доказів, що такі кошти були використанні саме на погашення зобов`язань за наведеними кредитними договорами.

Попри те, суд прийшов до переконання про те, що наведені доводи позивача про те, що внесення нею коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а позивач не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Доводи відповідача про те, що останній брав участь у проведення ремонту у спірній квартирі та створенні належним умов для проживання сім`ї, суд не надає оцінку у цій справі, адже такі не стосуються предмету доказування та можуть бути обставинами у разі спору між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя у відповідності до ст. 62 СК України.

Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу. Позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні їй особисті кошти.

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті суд не приймає до уваги, адже викликані існуванням між ними неприязних відносин та не стосуються предмету доказування.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені судові витрати позивачем необхідно покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права власності - відмовити.

Судовий збір сплачений ОСОБА_1 при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Борисоглібська, будинок № 14.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2022 року.

Суддя О. І. Якимець