Справа № 496/2365/20
Провадження № 2/496/777/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Буран В.М.,

за участю: секретаря Желяпової О.Ф.,

представника позивача адвоката Чижова В.А.,

відповідача ОСОБА_1 , представника адвоката Осадчої Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання нерухомого майна об`єктом спільної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будинку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом в якому просить визнати удаваним договір дарування від 19.08.2014 року Ѕ частини житлового будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнавши його договором купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визнати удаваним договір дарування від 20.08.2014 року Ѕ частини житлового будинку, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнавши його договором купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати зазначений будинок спільною власністю подружжя та визнати Ѕ частину будинку його власністю. Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 09.03.2006 року він уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 . У 2009 році вирішили придбати будинок. 15.07.2009 року позивачем та ОСОБА_3 було погоджено ціну продажу, яка складала 10 000 доларів США про, що того ж дня було укладено розписку про отримання ОСОБА_3 від позивача 3 000 доларів США. 26.08.2010 року ОСОБА_3 написав чергову розписку про отримання 2 000 доларів США, 21.10.2010 року ОСОБА_3 через свого сина отримав 17 000 гривень, що станом на той час складало 2 131,47 доларів США, а всього 7 131,47 доларів США. Також, 31.10.2012 року було оформлено довіреність якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 , в тому числі, продати цей будинок. 20.12.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 було розірвано, однак сторони продовжили жити разом, як сім`я. Після останнього платежу, виконаного позивачем, в зв`язку із браком коштів, було укладено договір дарування на будинок, при цьому позивач стверджує, що намірів колишньої дружини він не знав. З 2018 року він з відповідачкою фактично проживають окремо та йому стало відомо про звернення відповідачки до суду з позовом про виселення його з будинку, за таких обставин вважає свої права порушеними та звернувся до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 02.07.2020 р. було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с 32).

Ухвалою суду від 12.01.2021 р. закрито підготовче судове провадження та призначено судове слухання справи (а.с. 58).

Представник позивача в судове засіданні просив задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві, а також надав на огляд суду оригінали розписок укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 15.07.2009 р., ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 21.10.2011 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 26.08.2010 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 15.07.2009 року, які підтверджують передачу коштів в рахунок купівлі житлового будинку АДРЕСА_1 . Крім того в матеріалах справи міститься довіреність від 31.10.2012 року, якою ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_2 в тому числі на продаж будинку АДРЕСА_1 , однак вона була розірвана довірителем.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Осадча Н.В. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. Також, просила звернути увагу на те, що розписки, додані до матеріалів справи, датовані 2009, 2010, 2011 роками, при цьому право власності ОСОБА_3 набув на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області, яке набрало чинності 08.12.2011 року та було зареєстровано в державному реєстрі прав на речове нерухове майно лише 05.08.2014 року, тому не зрозуміло яким чином він міг отримувати кошти за розписками, з яких підстав. Право власності ОСОБА_1 отримала 20.08.2014 року, а шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано 20.12.2011 року, тобто до набуття права власності відповідачкою.

Відповідач ОСОБА_1 підтримала представника.

Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, пояснення сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Правочином також є договір дарування, згідно якого одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Відповідно ч. 1 ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі .

Так, згідно договору дарування від 19.08.2014 року та від 20.08.2014 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 Ѕ та Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 , своє право власності ОСОБА_1 зареєструвала 19.08.2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності за № 6722722 з та 20.08.2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис про право власності за № 6732355 (а.с. 15,16, 17, 18).

Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. При цьому особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статі 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду: розписку укладену між ним - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 15.07.2009 р. про передачу 3 000 доларів США щодо продажу ОСОБА_3 будинку АДРЕСА_1 , розписку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 21.10.2011 року щодо передачі останнім 17 000 грн. ОСОБА_3 в рахунок продажу того ж будинку, розписку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 26.08.2010 року про отримання ОСОБА_3 2 000 доларів США в рахунок продажу вищевказаного будинку та розписку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 15.07.2009 року, яка підтверджує передачу коштів в рахунок купівлі житлового будинку, ціна якого складає 10 000 доларів США, таким чином вказує, що він в період перебування в шлюбі з відповідачку, який було укладено згідно свідоцтва про шлюбу 09.03.2006 року та який було розірвано 20.12.2011 року (а.с. 12-13), купив спірний житловим будинок.

Його право власності порушено внаслідок укладання між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20.08.2014 року та 19.08.2014 року договорів дарування Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки будинок купувався ним ще до розірвання шлюбу (20.12.2011 року а.с. 13).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц (провадження № 14-498цс18).

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, Верховного Суду у постанові від 11 січня 2022 року у справі № 522/19663/17.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочинів удаваними, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилаючись на удаваність оспорюваних договорів дарування, ОСОБА_2 вважає, що їх укладено з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом договорів дарування від 19.08.2014 та 20.08.2014 року по Ѕ житлового будинку сторони, зокрема, підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Крім, того договори були укладені 2014 року, а шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 20.12.2011 року.

На думку суду, доказів на підтвердження оплатності саме спірних договорів дарування позивачем надано не було, оскільки розписки від 15.07.2009 р., 21.10.2011 р., 26.08.2010 р. та 15.07.2009 р. не підтверджують того факту, що ОСОБА_3 дійсно отримував ці кошти, та чи не було укладено впродовж періоду, після розірвання шлюбу та до дарування будинку інших розписок.

Судом також для встановлення обставин у справі, за ініціативою сторони позивача було неодноразово викликано до суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , однак до суду вони не прибули причини неявки невідомі. Ухвалою суду від 09.12.2021 р. до свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу (а.с. 91). В решті решт представник позивача ОСОБА_5 вважав за можливе розглянути справу за наявними матеріалами

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, встановивши, що позивач не довів, що сторони оспорюваних договорів спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді цими правочинами, надані розписки не відносяться до спірних договорів, суд відмовляє у задоволенні позову.

Отже, право власності ОСОБА_1 набула законно, а оскільки майно набуто після розірвання шлюбу, а належних доказів, що спростовують цей факт позивачем не надано, майно не підлягає поділу між подружжям.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 15, 16, 76, 79-81, 89, 263, 265, 268, 353 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 235, 328, 626, 628, 638, 655, 717, 718, ЦК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_3 ) про визнання договору дарування удаваним, визнання нерухомого майна об`єктом спільної власності подружжя та визнання права власності на Ѕ частину будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.10.2022 року.

Суддя В.М. Буран