Ухвала

Іменем України

10 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 557/239/17

провадження № 61-11050ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку площею 1,90 га для ведення особистого селянського господарства, що належала ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 259463 від 04 грудня 2007 року.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на 3/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з тим, що належним чином повідомлена позивач повторно не з`явилася в судове засідання, не забезпечила явку свого представника та не звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 в будинку, розташованому на АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

20 липня 2022 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року на підставі частини другої статті 358 ЦПК України у зв`язку з тим, що апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення суду першої інстанції.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що звернувшись з апеляційною скаргою на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року після спливу більш, ніж одного року з дня складення повного тексту вказаного судового рішення, ОСОБА_1 не долучила до апеляційної скарги доказів на підтвердження обставин визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, що виключають можливість відмови у відкритті апеляційного провадження за цією апеляційною скаргою на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

02 листопада 2022 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу до Рівненського апеляційного суду для продовження розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України, мотивована тим, що вона та її представник не були повідомлені про судове засідання місцевого суду 27 січня 2021 року. На всі її дзвінки до канцелярії суду вона отримувала відповіді: «Чекайте повісток». У справі наявна лише одна заява її представника від 29 січня 2020 року, яка стосується відкладення справи.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно зі статтею 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що за відсутності виключних випадків сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. В контексті наведеної статті під неповідомленням особи про розгляд справи розуміються випадки, коли учасник справи взагалі ніяким чином не повідомлявся судом і не знав про наявність справи у провадженні суду. Однак до таких випадків не може бути віднесено неповідомлення особи про окреме судове засідання у справі, навіть якщо в цьому засіданні було ухвалено рішення (за умови, що матеріалами справи безспірно підтверджується факт обізнаності особи про розгляд судом справи та її участь у ній).

Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15-ц (провадження № 61-22496св19).

Апеляційним судом встановлено, що 20 липня 2022 року, тобто з пропуском встановленого законом строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року.

Повний текст рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року було виготовлено 02 лютого 2021 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року, посилаючись на те, що вона та її представник не були повідомлені про час та місце судового засідання, на якому було проголошене оскаржуване рішення місцевого суду. Крім цього, місцевий суд не направив їй копії рішення від 27 січня 2021 року.

Апеляційним судом також встановлено, що ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції. Саме вона ініціювала позов, звернувшись до суду в лютому 2017 року, брала участь у розгляді справи через свого представника - адвоката Рудика В. Р., який подавав до місцевого суду, зокрема клопотання про відкладення розгляду справи.

Про призначення справи до судового розгляду (після прийняття зустрічного позову ОСОБА_2 ) на 16 травня 2017 року, на 05 березня 2019 року ОСОБА_1 була повідомлена, про що свідчить її власноручна розписка на повідомленні про вручення поштового відправлення.

В подальшому представником ОСОБА_1 - адвокатом Рудиком В. Р. неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, серед яких, у клопотанні від 29 січня 2020 року адвокат просив суд прийняти рішення без участі сторони позивача.

Оцінивши в сукупності вказані обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 була обізнана як з існуванням справи в суді першої інстанції, так і з її процесуальним рухом, що спростовує посилання ОСОБА_1 на те, що вона не була повідомлена про розгляд справи.

Встановивши, що звернувшись з апеляційною скаргою на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року після спливу більш ніж одного року з дня складення повного тексту вказаного судового рішення, ОСОБА_1 не долучила до апеляційної скарги доказів на підтвердження обставин визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у відкритті апеляційного провадження на підставі частини другої статті 358 ЦПК України.

В касаційній сказі заявник не вказала про те, що вона не знала про розгляд справи судом першої інстанції, навпаки вона не заперечила встановленого апеляційним судом факту подання 29 січня 2020 року її представником - адвокатом Рудиком В. Р. заяви про відкладення розгляду справи. ОСОБА_1 зазначила лише про неповідомлення її про судове засідання місцевого суду 27 січня 2021 року.

У вищезгаданій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 201/13990/15-ц (провадження № 61-22496св19) також зазначено: постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що особа, яка звернулася з апеляційною скаргою, є відповідачем у справі, про її розгляд знав, однак своєчасно не скористався правом на оскарження судового рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу більш ніж через півтора року з дня складення повного тексту судового рішення. Аргументи касаційної скарги про те, що заявник не повідомлявся про розгляд справи 07 лютого 2018 року (день ухвалення рішення місцевим судом) і отримав копію вказаного рішення лише 16 жовтня 2018 року, не заслуговують на увагу. Будучи одним з відповідачів, заявник як особисто, так і через своїх повноважних представників неодноразово повідомлявся про день, час та місце розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, тобто достовірно знав про розгляд справи, однак більше року після ухвалення рішення місцевого суду не вживав заходів, щоб дізнатися про стан відомого йому судового провадження, що й призвело до порушення строку на апеляційне оскарження рішення. Тому процесуальна бездіяльність відповідача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 про неповідомлення її про судове засідання суду місцевого суду на 27 січня 2021 року, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини її обізнаності про розгляд справи, не свідчить про помилковість висновків апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою на рішення місцевого суду.

Як встановлено апеляційним судом та не заперечується в касаційній скарзі, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 користувалася послугами адвоката, який надавав їй професійну правничу допомогу.

03 лютого 2021 року рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 27 січня 2021 року було оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Отже, будучи учасником справи, знаючи про її розгляд і користуючись професійною правничою допомогою адвоката, ОСОБА_1 мала змогу дізнатися про оскаржуване рішення місцевого суду, тому сам факт неотримання його копії також не свідчить про наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вищенаведених вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Рівненського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко