Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2022 Справа №607/15700/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді - Позняка В.М.,

за участю секретаря с/з Кужель К.С., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення аліментів.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є пенсіонером, перебуває у скрутному матеріальному становищі, отримує невелику пенсію, якої ледь вистачає на оплату житлово-комунальних послуг, купівлі медикаментів, продуктів харчування. Будь-якого іншого джерела доходів в нього не має. Сукупна вартість витрат становить 2729 грн. на місяць. Після розірвання шлюбу з матір`ю відповідача, ОСОБА_5 , він належним чином виконував свої батьківські обов`язки, брав участь у вихованні, здійснював матеріальне утримання до досягнення сином повноліття. Однак, син з ним не спілкується, уникає будь-яких стосунків, не цікавиться станом його здоров`я та матеріальним забезпеченням. Посилаючись на викладені обставини та положення статті 202 СК України, просить суд стягнути з відповідача на його користь аліменти на своє утримання в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з дня пред`явлення позову.

14.01.2022 представником відповідача подано відзив на позов, в якому щодо задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що матеріальне утримання відповідача, позивач здійснював виключно у формі сплати аліментів (у мінімально визначеному законом розмірі) та і то не добровільно, а із застосуванням заходів державного примусу. Жодної іншої матеріальної допомоги позивач відповідачу не надавав. Крім того, стверджуючи, що належним чином виконував свої батьківські обов`язки відносно відповідача та ніби то брав участь у виховані відповідача, позивач в тексті позовної заяви не зазначає у який саме спосіб здійснювалася його участь у вихованні (у якій формі проявилася, у чому конкретно полягала), якими доказами це підтверджується. Після розірвання шлюбу між батьками (лютий 1995 року), відповідач разом зі своєю матір`ю змушені були переїхати на проживання до її батьків смт. Вороновиця, Вінницький район Вінницька область, де на даний час і мешкають. Позивач жодного разу не відвідав відповідача, не виявляв бажання спілкуватися з ним, не цікавився і не приймав участі у жодній значній події в його житті. Позивач з 1995 року не піклувався про стан здоров`я відповідача, його фізичний та духовний розвиток, не забезпечував здобуття ним освіти, не підтримував навіть морально та не цікавився його успіхами. Тому, позивач не має жодного морального права стверджувати, що брав участь у вихованні відповідача з 1995 року та виконав належним чином свої батьківські обов`язки. При цьому, стверджуючи, що є пенсіонером та людиною похилого віку, позивач не зазначає та не надає жодних доказів з приводу своєї непрацездатності, наявності медичний протипоказань щодо виконання ним певної роботи, та як наслідок неможливості працювати, отримувати додатковий дохід і самостійно забезпечувати власні потреби. Таким чином, позивач не довів своєї непрацездатності, як однієї із складових умов виникнення у відповідача обов`язку передбаченого ст.202 СК України. З цих підставі, в задоволенні позову просить суд відмовити.

21.01.2022 позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що на сьогоднішній день, позивач перебуває в статусі пенсіонера та отримує пенсію за віком. У свій час, незважаючи на розірвання шлюбу із матір`ю відповідача, належним чином виконував свої батьківські обов`язки, брав участь у вихованні, здійснював матеріальне утримання до досягнення сином повноліття. Однак, син з ним не спілкується, уникає будь-яких стосунків, не цікавиться станом його здоров`я та матеріальним забезпеченням. Законодавчо встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, тому слід прийти до висновку що по аналогії і діти мають рівні права та обов`язки щодо обох батьків. Тому, не заслуговують на увагу твердження відповідача, що через матеріальну допомогу матері він не може матеріально допомагати батьку. Разом з тим, обоє батьків відповідача є людьми похилого віку і обоє перебувають в однаковому незадовільному стані здоров`я, а тому їх син і утримувати повинен обох. Позивач зазначає, що окрім ОСОБА_3 , в нього є ще син ОСОБА_6 , який є неповнолітнім, таким чином у нього не виникає обов`язку по утриманню батька, а зовсім навпаки, батько повинен допомагати йому. Тому, просить суд позов задоволити повністю.

08.09.2021 ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Черніцької І.М. відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 квітня 2022 року, справу №607/24145/21 передано на розгляд судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Позняку В.М., згідно розпорядження №437 від 27 квітня 2022 року.

Ухвалою судді від 02 травня 2022 року цивільну справу прийнято до свого провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 31 травня 2022 року.

Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 21.10.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд про його задоволити.

В судове засідання відповідач та його представник не з`явилися.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.14).

Позивач є пенсіонером та відповідно до Довідки Тернопільського об`єднаного управління ПФУ Тернопільської області від 29.12.2020 отримує пенсію щомісячно у розмірі від 2747,51 грн. (а.с.6).

Позивач перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, ст. АГ-2, КВР-помірний, СН1, що підтверджується довідкою про стан здоров`я №3515 від 30.12.2020 та довідкою про стан здоров`я №2019 від 13.08.2021.

Згідно з частиною другою статті 51 Конституції України, повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Так, відповідно до частиною першою статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Вказана правова позиція щодо застосування норми права викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19).

Також, у сукупності із іншими доказами слід врахувати чи забезпечують заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи батьків їх прожитковий мінімум, встановлений законом (постанови Верховного Суду у справах № 212/1055/18-ц від 05 вересня 2019 року, № 233/4252/18 від 26 лютого 2020 року).

Згідно із частиною першою статті 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків.

З досліджених судом доказів слідує, що позивач розірвав шлюб з матір`ю відповідача 01.02.1995, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим повторно 05.01.2021 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Після розірвання шлюбу відповідач разом із матір`ю проживають в АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку №14-01/1434 від 09.12.2021 та довідкою №02-29/145 від 09.12.2021 виданою ЦНАП при виконавчому комітеті Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області.

Судом встановлено, що позивач сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття, що підтверджується інформацією про суми утриманих аліментів від 18.03.2021 №184/10/19-00-10-33 та додатком до листа №184/10/19-00-10-33. Виконавчий лист на підставі якого здійснювались утримання відсутній, у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Як вбачається із квитанцій про оплату комунальних послуг, сума нарахувань за один місяць становить від 316 грн до 981 грн в місяць, при цьому, позивач допускає заборгованість зі сплати комунальних послуг. Крім того, в деякі місяці позивачу нараховувалася субсидія (а.с.10).

Також, позивач надав суду чеки про купівлю продуктів харчування та медикаментів, квитанцій про оплату послуг телебачення « ІНФОРМАЦІЯ_2 », однак, вказані суми не перевищують його розмір пенсії, який становить 2747, 51 грн. Доказів наявність нагальних потреб, які перевищують розмір пенсії позивача, стороною не надано, а судом не встановлено.

Водночас, Суд зауважує, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць (узагальнений показник) із 1 липня 2022 року для осіб, які втратили працездатність становить 2027 гривень, а розмір пенсії позивача перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 у справі №301/160/17 (провадження №61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Відповідач ОСОБА_3 є особою працездатного віку та на даний час перебуває на обліку у Вінницькому міському центрі зайнятості.

Крім того, у відповідача перебуває на утриманні мати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає разом з ним. ОСОБА_7 є пенсіонером, їй виплачуюється пенсія у розмірі 1934,00 грн. ОСОБА_7 є непрацездатною особою, не може самостійно виконувати оплачувану роботу, оскільки за медичними показаннями потребує фізичного та психологічного покою протягом дня, дотримання визначеного лікарем режиму лікування та профілактики діагностованих їй хвороб. Таким чином, всі витрати по утриманню, належний догляд та лікування за матір`ю, відповідач здійснює самостійно, що підтверджується копіями платіжних документів на оплату відповідних медичних обстежень та медичних препаратів, оплатою комунальних послуг.

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, позивач після розірвання шлюбу із матір`ю відповідача, створив нову сім`ю із ОСОБА_8 , з якою в нього народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Дослідивши докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено потреби в матеріальній допомозі, а тому, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 202, 203, 205 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 274, 275, 279, ст.ст.352, 354, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 21.11.2022.

Головуючий суддяВ. М. Позняк