ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1326/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/345/17 Категорія: 305010300 Бесараб Н.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач держава Україна в особі Державної казначейської служби України;

треті особи на стороні відповідача суддя Тальнівського районного суду Черкаської області Фролов Олександр Леонідович; суддя Катеринопільського районного суду Черкаської області Зінченко Микола Григорович;

особа, яка подала апеляційну скаргу Державна казначейська служба України;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача: суддя Тальнівського районного суду Черкаської області Фролов Олександр Леонідович; суддя Катеринопільського районного суду Черкаської області Зінченко Микола Григорович, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судових органів,

в с т а н о в и в:

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 25 червня 2010 року постановою судді Тальнівського районного суду Черкаської області Фролова О.Л. за скаргою ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, потерпілою, в якій визнано ОСОБА_2 .

Вироком цього ж суду від 12 березня 2012 року позивача було визнано винним та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., а також стягнуто на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2550 грн. 64 коп., з яких 550 грн.64 коп., як відшкодування матеріальних збитків, 1000 грн. за юридичну допомогу та 1000 грн. як компенсацію, завданої ОСОБА_2 моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2012 року вирок Тальнівського районного суду від 12 березня 2012 року стосовно нього було скасовано як неправосудний, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд, що в подальшому проводився у Катеринопільському районному суді Черкаської області.

Вироком Катеринопільського районного суду від 08 травня 2013 року його було засуджено та визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а справу, відповідно до ст.49 КК України закрито із звільненням його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому з нього на користь ОСОБА_2 було стягнуто матеріальної шкоди в розмірі 2550 грн. 64 коп., з яких 550 грн. 64 коп. як матеріальної шкоди та моральної шкоди в сумі 500 грн., за юридичну допомогу 1000 грн.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 24 вересня 2013 року обвинувальний вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області від 08 травня 2013 року було скасовано як неправосудний, а справу направлено на новий розгляд до того ж суду, але в іншому складі.

Вироком Катеринопільського районного суду Черкаської області від 14 березня 2016 року його визнано невинним і виправдано за відсутністю в його діянні складу злочину. Вирок суду в апеляційному порядку не оскаржувався і набрав законної сили.

Позивач вказував, що незаконними діями суддів Тальнівського та Катеринопільського районних судів Черкаської області йому завдано матеріальної шкоди, пов`язаної із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, що тривало 68,5 місяців, незаконним повторним засудженням, а також із заподіянням шкоди здоров`ю, що вимагало неодноразового лікування в умовах медичної установи.

З урахуванням висновку судово-психологічної експертизи та клопотання про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2 106 000 грн.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 28 липня 2022 року позовні вимоги задоволено частково та стягнуто із Державного Бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 445000 гривень моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями судових органів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм.

При визначенні розміру моральної шкоди судом встановлено, що судове провадження щодо позивача тривало 68 місяців з дати винесення постанови про порушення кримінальної справи по дату ухвалення виправдувального вироку суду, тому гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 442000 грн.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, й, виходячи із засад розумності та справедливості, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 445000 грн., яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 липня 2022 року в частині частково задоволених позовних вимог та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі; рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

В апеляційній скарзі вказує, що законодавчі норми, які були враховані судом першої інстанції при винесенні рішення, регулюють виключно питання відшкодування шкоди внаслідок дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Однак, на думку скаржника, органи дізнання, досудового розслідування та прокуратури не брали участі у судовому розгляді справи, порушеної в межах приватного обвинувачення за скаргою ОСОБА_2 , а тому Держава Україна не повинна нести відповідальність за шкоду, заподіяну фізичною особою незаконним кримінальним переслідуванням іншої фізичної особи внаслідок приватного обвинувачення.

Зазначає, що незаконність дій судді Тальнівського районного суду Черкаської області Фролова О.Л. та судді Катеринопільського районного суду Черкаської області Зінченка М.Г. не встановлена у визначеному законом порядку, а тому приймаючи рішення у справі в порядку приватного обвинувачення, суд керувався тими доказами та аргументами, які подавали скаржники (обвинувачі).

Скаржник вважає, що відповідальність за необґрунтованість доказів та пред`явленого обвинувачення повинна нести сторона обвинувачення (позивач та ОСОБА_2 ), а не суд і відповідно, не Держава Україна.

Стверджує, що судом помилково застосовано п. 2 ч. 2 ст. 1167, 1176ЦК України та норми Закону України № 266/94-ВР, оскільки відповідальність за подання скарги та обвинувачення за нормами КПК від 28 грудня 1960 року у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 ККУ, повинна нести особа, яка подала таку скаргу та підтримувала обвинувачення в суді, тому для вирішення спору застосуванню підлягає лише ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

ОСОБА_1 надіслав на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що доводи представника відповідача є надуманими, тому вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення.

Заслухавши представника відповідача, який з`явився в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2010 року постановою судді Тальнівського районного суду Черкаської області Фролова О.Л. за заявою ОСОБА_2 було порушено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України, де ОСОБА_2 визнано потерпілою. Також у вказаній постанові судді зазначено, що ОСОБА_2 звернулася в суд із скаргою і просить притягнути ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, оскільки 02 червня 2010 року близько 13:00 год. у приміщенні універмагу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на орендовану ОСОБА_2 площадку прийшов ОСОБА_1 з метою захвату даної площі. На цьому ґрунті виникла сварка, під час якої ОСОБА_1 наніс ОСОБА_2 легкі тілесні ушкодження.

12 березня 2012 року вироком судді Тальнівського районного Черкаської області ОСОБА_3 , у кримінальній справі № 1-7/12 р., ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн., а також стягнуто на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2550,64 грн., з яких 550,64 грн. матеріальних збитків, 1000,00 грн. за юридичну допомогу та 1000,00 грн. компенсації за завдану ОСОБА_2 моральну шкоду.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2012 року вирок Тальнівського районного суду від 12 березня 2012 року стосовно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд.

Вироком Катеринопільського районного суду Черкаської області під головуванням судді Зінченка М.Г. від 08 травня 2013 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відповідно до ст. 49 КК України кримінальну справу закрито в зв`язку із закінченням строків давності, а ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності. При цьому з останнього було стягнуто на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 2550,64 грн.

24 вересня 2013 року ухвалою апеляційного суду Черкаської області вирок Катеринопільського районного суду Черкаської області за обвинуваченням ОСОБА_1 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Згідно з вироком Катеринопільського районного суду Черкаської області від 14 березня 2016 року ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України був визнаний невинним і виправданий за відсутністю в його діянні складу злочину. Вирок суду в апеляційному порядку не оскаржувався і набрав законної сили.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно встановив, що спірні правовідносини регулюються положеннями статей 1167, 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню.

Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відповідно до статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно зі статтею 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, внаслідок ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Судом першої інстанції також обґрунтовано взято до уваги висновок судової психологічної експертизи № 29581/19-61, проведеної на підставі ухвали суду, згідно із яким, ситуація, пов`язана із незаконним засудженням ОСОБА_1 , є психотравмуючою для нього, констатується суттєвий психотравмуючий вплив. В результаті незаконного засудження ОСОБА_1 спричинені страждання (на моральному рівні). Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 може становити 324 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи судом (т. 3 а.с. 140-147).

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди у порядку та розмірі, визначених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Для визначення розміру моральної шкоди суд правильно взяв до уваги встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати на час винесення рішення 6500 грн.

Колегія суддів вважає помилковим твердження суду першої інстанції, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено розмір відшкодування моральної шкоди за кожен день перебування під слідством і судом, а такий розмір визначено лише за кожен місяць. Так, визначення законодавцем розміру завданої шкоди за кожен місяць незаконного засудження чи перебування особи під слідством і судом, не свідчить про неможливість проведення розрахунку завданої шкоди також і за день такого перебування, виходячи із розміру встановленої мінімальної заробітної плати на час розгляду справи.

Отже період перебування позивача під судом становить 68 місяців і 19 днів (з 25 червня 2010 року по 14 березня 2016 року), тому мінімальний встановлений законом розмір моральної шкоди становить 446117 грн (6500*68 міс. + 6500/30 дн. * 19 дн.).

Водночас відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не подавав, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення в цій частині.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду, що позивачу безумовно завдано моральної шкоди, у зв`язку із розглядом справи судом внаслідок обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та незаконного засудження позивача за вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Колегія суддів також враховує, що судами двічі постановлялись вироки щодо визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, тобто, позивач тривалий час переживав душевні страждання щодо його незаконного засудження. У зв`язку із наведеним, апеляційний суд погоджується із розміром моральної шкоди, яка підлягає до стягнення на користь позивача, визначеним судом першої інстанції в сумі 445000 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що судом помилково застосовано п. 2 ч. 2 ст. 1167, 1176 та норми Закону України № 266/94-ВР, оскільки відповідальність за подання скарги та обвинувачення за нормами КПК від 28 грудня 1960 року у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 ККУ, повинна нести особа, яка подала таку скаргу та підтримувала обвинувачення в суді, тому для вирішення спору застосуванню підлягає лише ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

Так, як правильно встановлено судом, за скаргою ОСОБА_2 постановою судді Тальнівського районного суду Черкаської області від 25 червня 2010 року було порушено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 125 КК України. Справа неодноразово розглядалась судами та двічі було постановлено вироки щодо визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок щодо ОСОБА_1 було постановлено лише 14 березня 2016 року.

Отже хоча кримінальне провадження і здійснювалось за скаргою ОСОБА_2 в порядку приватного обвинувачення, однак, кримінальна справа відносно нього була порушена 25 червня 2010 року постановою суду, позивача двічі було незаконно визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення вироком суду, тому до спірних правовідносин підлягають до застосування положення статей 1167, 1176 ЦК України та Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Незаконність засудження позивача встановлена ухвалами Апеляційного суду Черкаської області від 10 липня 2012 року та від 24 вересня 2013 року, якими скасовано вироки судів про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в межах доводів апеляційної скарги зміні чи скасуванню не підлягає.

Водночас колегія суддів вважає помилковим зазначення у резолютивній частині рішення суду про стягнення завданої позивачу моральної шкоди з Державного бюджету України, а не з Держави Україна, яка є відповідачем у справі, оскільки це не відповідає вказаним вище нормам чинного законодавства.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в слідуючій редакції: «Стягнути з Держави Україна шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 445000 гривень моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями судових органів». В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 28 липня 2022 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в слідуючій редакції:

Стягнути з Держави Україна шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 445000 гривень моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями судових органів.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді

Повний текст постанови складений 10 листопада 2022 року