Номер провадження: 22-ц/813/4456/22
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Кузьмук А.В.,

учасники справи:

позивач -Головне управління Національної поліції в Одеській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року у складі судді Мурзенка М.В.,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ГУНП в Одеській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з кімнат АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог послалося на те, що згідно з довідкою № 126 (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною - ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 проживають у кімнатах АДРЕСА_2 . Згідно доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області на даний час кімнати у яких проживає родина ОСОБА_1 зачинені вже довгий час, використовуються не за призначенням більш ніж 10 років, та у неї наявний борг за житлово-комунальні послуги. ОСОБА_1 кімнату у гуртожитку було надано у зв`язку із проходженням служби в органах внутрішніх справ. Наказом командира полку ППСМ УВС м. Одеси № 45 о/с від 21.07.1995 ОСОБА_1 було звільнено у запас Збройних сил України за власним бажанням. Згідно довідок від 06.04.2020 №9/3130 та № 3029 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 серед діючих та звільнених працівників поліції, колишніх співробітників ОВС ГУМВС України в Одеській області не значяться. Таким чином, оскільки кімнати № 110, 111 використовуються відповідачами не за призначенням, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з кімнат АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках судовий збір в сумі 2102 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було не в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи; не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки суду, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вказує на те, шо ГУНП в Одеській області не надало доказів, що гуртожиток перебуває на його балансі, чи є позивач власником чи балансоутримувачем. Оскільки працював в органах внутрішніх справ близько 19 років, то його та членів сім`ї не може бути виселено із спірних кімнат без надання їм іншого житлового приміщення.

08.11.2021 ГУНП в Одеській області надало суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просить суд залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що за поясненнями самого ОСОБА_1 він вже тривалий час в гуртожитку не проживає. Він разом із дружиною проживає в с. Велика Долина, а ОСОБА_3 не проживає в гуртожитку вже більше десяти років. Апелянтом самостійно було надано вказані пояснення суду під час розгляду справи в суді першої інстанції однак чомусь в своїй апеляційній скарзі вже зазначає інші обставини, що суперечать раніше наданим. Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності у нього іншого житла та приймаючи таке рішення суд першої інстанції фактично позбавив апелянта постійного місця проживання. Щодо вказаного зазначає, що до суду такі докази не надавалися у зв`язку із тим, що апелянтом не заперечувався факт постійного проживання в іншому місці та в суду не виникало сумніву щодо наданих апелянтом пояснень. Окрім того, дружині апелянта ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_3 , що спростовує твердження апелянта про відсутність іншого житла.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом не було в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновок суду не відповідає обставинам справи, а докази, які вказані в рішенні є неналежними. Висновок суду щодо тривалого не проживання відповідачів на спірній житловій площі обґрунтовується лише одним єдиним доказом - це доповідна записка коменданта гуртожитку. Проте, така довідка не може розцінюватись, як належний доказ, оскільки не відповідає поняттю «документа» або належно складеного акту. Така довідка носить суб`єктивний характер особи про те, що двері кімнати закриті, а отже, на думку коменданта, там ніхто не проживає. Також не відповідає дійсності твердження суду про те, що ця довідка узгоджується з поясненням відповідача ОСОБА_1 наданими ним в судовому засіданні 09.03.2021. Вся кореспонденція, яка надходить на її адресу потрапляє до коменданта гуртожитку, який є заінтересованою особою в вирішенні справи. Фактично її батько стверджував, що в гуртожитку не проживають в період проведення ремонту. За весь час проживання в гуртожитку, а це майже 35 років, балансоутримувач не проводив ремонт у житлових кімнатах. Для підтримання належного санітарно-технічного стану кімнат вони вимушені провести роботи, які мали намір розпочати ще в 2019 році, але за браком коштів розпочали на початку 2020 року. Під час ремонту вони не могли проживати в цих кімнатах, а тому тимчасово переїхали жити до родичів. З 2020 року стан здоров`я батька значно погіршився. Для його лікування витрачались значні кошти, а тому проведення ремонтних робіт затягнулось. З матеріалів справи вбачається, що на ці обставини наголошував представник батька, проте, суд не надав цим обставинам ніякої оцінки. Факт порушення прав і інтересів Позивача - Головного управління Національної поліції в Одеській області належним чином не доведено. Батько в органах міліції пропрацював 19 років, а отже не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Сам факт користування комунальними послугами свідчить про проживання в кімнатах та спростовує висновок суду щодо не проживання протягом багатьох років. Судом не було залучено до участі у справі органи опіки та піклування, що позбавило їх можливості здійснювати контроль за дотриманням житлових прав та інтересів дитини при прийнятті рішення про виселення із житла.

29.06.2022 ГУНП в Одеській області надало суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та просить суд залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, посилаючись на те, що твердження про проживання у кімнатах, є виключно введенням суду в оману. За період проживання відповідачів в гуртожитку ГУНП в Одеській області, вони не звертались щодо внесення запису до домової книги відносно ОСОБА_5 . Також, до суду не надавались докази щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_5 у кімнатах 110, 111 гуртожитку ГУНП в Одеській області.

25.07.2022 ГУНП в Одеській області надало суду письмові пояснення у справі в яких просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційні скарги без задоволення.

Позивач в судове засідання 08.11.2022 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників апелянтів, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимоги в частині виселення ОСОБА_2 не переглядаються.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що відповідачі у спірному приміщенні тривалий час, понад встановлений ст. 71 ЖК України строк, не проживають, тому втратили право користування спірними приміщеннями у зв`язку з чим підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Проте, в повній мірі з вказаним висновком апеляційний суд не погоджується з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 15.06.1976 по 19.07.1995.

Був звільнений зі служби за власним бажанням, що підтверджується копією довідки ГУ МВС України в Одеській області від 06.04.2020 та копією виписки з наказу №45 л/с від 21.07.1995.

У зв`язку з проходженням служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_1 було надано для проживання у складі сім`ї із трьох осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 ) кімнати АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області від 21.05.2020 року ОСОБА_1 мав заборгованість за займані кімнати, яка останнім в процесі розгляду справи в суді першої інстанції була погашена.

З доповідної записки коменданта гуртожитку вбачається, що відповідачі у спірних кімнатах не проживають близько 10 років.

В свою чергу, ОСОБА_1 вказував про те, що тимчасово не проживає у гуртожитку так як у займаних відповідачами кімнатах гуртожитку здійснюються ремонтні роботи.

Відповідно до актів, складених комендантом ЦЗ ГУНП в Одеській області у кімнатах №110,111 з 2016 року відповідачі фактично не проживають, кімнати опечатані 02.11.2020 року.

Згідно з заявою мешканців гуртожитку, ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю постійно проживає у кімнатах №110, 111 , у зв`язку з проведенням ремонтних робіт у вказаних кімнатах, станом на 20.04.2021 тимчасово не проживає.

Відповідно до вимог статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Так, ст. 129 ЖК України передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

У п. 10 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

За змістом п. 40 Примірного положення про гуртожитки сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Статтею 124 ЖК УРСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1-3 ст. 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

За змістом статті 125 ЖК УРСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 130 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Пред`являючи вимоги, позивач виходив з того, що такими є вимоги про виселення, а не втрату права на житло.

Враховуючи, що ОСОБА_1 проходивши службу в органах внутрішніх справ понад 19 років та в період роботи був забезпечений тимчасовим службовим житлом, іншого житла не має, останній та його дочка ОСОБА_3 не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Незважаючи на такі доводи, оцінка їм судом першої інстанції надана не була, що свідчить про невідповідність рішення суду вимогам ст.263 ЦПК України.

За таких обставин вимоги позивача про виселення апелянтів з кімнат N110,111 гуртожитку без надання іншого житлового приміщення є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Рішення в частині вимог до ОСОБА_2 не переглядається, апеляційна скарга нею не подавалася, апелянти не мають повноважень представляти її інтереси.

З огляду на викладене, рішення суду в частині виселення апелянтів підлягає скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2021 року в частині позову Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення, судових витрат скасувати.

В задоволенні позову Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 23.11.2022

Головуючий:

Судді: