Справа № 203/2336/22
Провадження № 2/0203/1024/2022
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Погрібному О.Ю.,

розглянувши у загальному порядку у відкритому підготовчому засіданні у місті Дніпро в залі суду цивільну справу у паперовій формі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Баден Анна Євгенівна про визнання договору купівлі-продажу частини домоволодіння недійсним та скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 пред`явив через суд зазначений позов до відповідача на предмет визнання недійсним договір купівлі-продажу 71/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 березня 2013 року між позивачем та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баден А.Є., а також скасування запису про державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на наступні обставини. Так, з 26 березня 1988 року по 09 грудня 1996 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , в період якого на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 1991 року за позивачем визнано право власності на 52/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У подальшому у 2009 році на підставі рішення суду за позивачем визнано право власності на самочинне будівництво самочинно прибудовану веранду площею 7,4 кв.м. до житлового будинку за вищевказаною адресою. Крім цього, у 2010 році на підставі рішення суду за позивачем визнано право власності на змінену ідеальну частку у розмірі 71/100 домоволодіння за вищевказаною адресою, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначає, що спільне життя між ним та ОСОБА_3 не склалося, а тому остання після розірвання шлюбу у вересня 2009 року зверталася до суду з позовом про встановлення факту, визнання спільною сумісною власністю частини житлового будинку та визначення порядку користування, що стосувалося об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , однак у задоволенні позову рішенням суду, залишеним судом апеляційної інстанції без змін, ОСОБА_3 відмовлено. Задля уникнення усіх суперечок між позивачем та ОСОБА_3 було прийняте рішення про фіктивне переоформлення належної позивачу 71/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на жінку двоюрідного брата ОСОБА_2 , а вже після усунення всіх суперечок знову переоформити цю частку житлового будинку на позивача. Таким чином, 29 березня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 71/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баден А.Є., яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу є фіктивним, жодні кошти, а також майно (в даному випадку об`єкт нерухомості) покупцю не передавалися, а тому правочин укладено без наміру створення юридичних наслідків. Так само, жодних дій, після підписання цього договору, сторонами не вчинялося, тобто наміром сторін правочину було не укладання договору купівлі-продажу, а перереєстрація права власності на іншу особу з метою уникнення претендування інших осіб на вищевказане нерухоме майно, в даному випадку ОСОБА_3 .

Таким чином, на думку позивача, договір купівлі-продажу може бути кваліфікований як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу на 71/100 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно.

З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 22 липня 2022 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином.

Позивач та його представник у підготовче засідання не з`явилися, через канцелярію суду позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Відповідач у підготовче засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Баден А.Є. у підготовче засідання також не з`явилася, про слухання справи повідомлялася належним чином. Листом, отриманим представником позивача на адвокатський запит, Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 12292/06.1-64/1306 від 20 вересня 2022 року повідомлено, що приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Баден А.Є. тимчасово зупинила нотаріальну діяльність до закінчення воєнного стану.

Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами із задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що відповідач надала суду письмову заяву, в якій безумовно визнала позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому судом враховано, що у справі відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який 09 грудня 1996 року розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська (а.с. 14).

Так, під час перебування у зареєстрованому шлюбу за позивачем ОСОБА_1 рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 1991 року визнано право власності на 52/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19-20).

Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів громадського стану виконкому Кіровської районної ради народних депутатів, вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 09 грудня 1996 року, про що зроблено актовий запис за № 378 (а.с. 14).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2009 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на самочинну прибудовану веранду літ. а4 1 площею 7,4 кв.м. до житлового будинку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене рішення набрало законної сили 05 жовтня 2009 року (а.с. 20-21).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2010 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на 71/100 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які складаються: житловий будинок А-1; 2-4 кухня площею 7,6 кв.м.:2-5 житлова площа 9,9 кв.м.; житлова прибудова А2-1 житлова площа 17,0 кв.м.; веранда а4 1 площею 7,4 кв.м.; погріб під а4 1; прибудова а3 1 площею 7,4 кв.м.; сарай З; убиральня И; ганок и; у загальному користуванні споруди № 15, 18. Зазначене рішення набрало законної сили 07 червня 2010 року. На підставі вказаного рішення до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесені відомості щодо реєстрації вказаного нерухомого об`єкта (а.с. 23, 24).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та його колишньою дружиною ОСОБА_3 був наявний спір на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а тому остання в 2012 році зверталася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 2-421/2022; пр. № 2/0418/229/2012) з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2 , визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 52/100 частини вказаного домоволодіння, визначення порядку користування квартирою за вищевказаною адресою, згідно з яким ОСОБА_3 виділити для проживання приміщення 2-5 жила кімната 9,9 кв.м., ОСОБА_1 житлову кімнату 2-6, площею 17,0 кв.м., у спільному користуванні залишити веранду 2-1, пл. 7,4 кв.м., коридор 2-2, площею 3,8 кв.м., санвузол пл. 3,6 кв.м. та 2-4 кухню, пл. 7,6 кв.м., подвір`я та господарські будівлі і споруди, які відносяться до спірної частини домоволодіння залишити у спільному користуванні сторін, а також про зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою за вищевказаною адресою, а також належними до неї подвір`ям та господарськими будівлями і спорудами. В межах цієї цивільної справи ОСОБА_1 подавався зустрічний позов до ОСОБА_3 , в обґрунтування якого посилався на ті обставини, що 26 березня 1988 року відділом РАЦМ Бабушкінського району м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб між ним та ОСОБА_3 , однак у лютому 1990 року між сторонами за ініціативи ОСОБА_1 були припинені шлюбні відносини з підстав того, що останньому стало відомо про те, що жінка з 1987 року хворіє на психічне захворювання із стійкою психотичною симптоматикою (шизофренія), яку вона приховала від свого чоловіка.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2012 року, яке залишене без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2012 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про встановлення факту, визнання спільною сумісною власністю частини житлового будинку та визначення порядку користування. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання домоволодіння особистою приватною власністю також відмовлено. Зазначене судове рішення набрало законної сили 28 листопада 2012 року (а.с. 25-26, 27).

Так, відповідно до ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. В разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач зазначає, що задля збереження об`єкту нерухомості у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також для усунення всілякого роду суперечок між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_3 , у 2013 році прийняв рішення щодо фіктивного переоформлення зазначеного будинку на жінку свого двоюрідного брата ОСОБА_2 .

Так, згідно договору купівлі-продажу частки домоволодіння від 29 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баден А.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 163, позивач ОСОБА_1 передав у власність належну йому 71/100 частку домоволодіння АДРЕСА_3 , відповідачу ОСОБА_2 . За умовами договору домоволодіння за домовленістю сторін проводився за 154 282 грн. (а.с. 32).

Згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1756670 від 29 березня 2013 року, а також Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 288153113 від 02 грудня 2021 року право власності на 71/100 частку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с. 33, 34).

В даному випадку договір купівлі-продажу був укладений між позивачем та відповідачем без передачі такого майна відповідачу. Більш того, відповідач по справі у зазначеному домоволодінні ніколи не проживала та не проживає до теперішнього часу, а також не був зареєстрована за її адресою, тобто у неї відсутнє право користування нею. Всі ці обставини, на думку позивача, свідчать про те, що сторони на виконання договору купівлі-продажу не виконали свої зобов`язання, та право користування у покупця не виникало, тобто сторони не мали намір створювати юридичні правові наслідки, укладаючи договір купівлі-продажу від 29 березня 2013 року.

Позивач стверджує, що договір купівлі-продажу є фіктивним з огляду на те, що жодні кошти, а також майно (в даному випадку об`єкт нерухомості) покупцю не передавалися, а тому правочин укладено без наміру створення юридичних наслідків. Так само, жодних дій, після підписання цього договору, сторонами не вчинялося, тобто наміром сторін правочину було не укладання договору купівлі-продажу, а перереєстрація права власності на іншу особу з метою уникнення претендування інших осіб на вищевказане нерухоме майно, в даному випадку ОСОБА_3 .

На підтвердження того, що договір купівлі-продажу укладено фіктивно, позивачем надано суду довідку № 3138 від 11 квітня 2022 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку за адресою: АДРЕСА_3 , з якої вбачається, що за вказаною адресою зареєстрований позивач ОСОБА_1 , в той час як ОСОБА_2 , яка є уповноваженим власником 71/100 частки зазначеного домоволодіння не зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 35).

Так само, фіктивність договору купівлі-продажу від 23 березня 2013 року підтверджується актом від 09 лютого 2022, підписаний сусідами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому зазначається, що із січня 1992 року позивач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з вересня 2017 року в домоволодінні також проживають його дружина ОСОБА_7 та її син ОСОБА_8 . Відповідач ОСОБА_2 в зазначеному домоволодінні ніколи не проживала та її речей в будинку немає. Витрати по утриманню своєї частини домоволодіння в повному обсязі несе ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною (а.с. 36).

Також позивачем надані суду докази сплати за комунальні послуги домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Окрім того, до технічного паспорту на домоволодіння за вказаною адресою жодних змін щодо власників не вносилося (а.с. 40-82, 28-31).

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними.

Отже, надані позивачем докази на підтвердження фіктивності укладення договору купівлі-продажу домоволодіння, досліджені судом, в своїй сукупності свідчать про те, що вказаний договір укладено фіктивно, оскільки під час його укладення у сторін були наявні ознаки фіктивного правочину, а саме сторони діяли умисно з метою приховання від третьої сторони (в даному випадку колишня дружина позивача) домоволодіння задля уникнення суперечок та його можливого поділу, сторони свідомо не виконували умови цього договору, зокрема жодні кошти за продаж цього домоволодіння позивачу не передавалися, фактично об`єкт нерухомості не передавався у володіння відповідача, натомість, позивач після укладення договору продовжує проживати у домоволодінні зі своєю родиною, сплачує комунальні послуги, утримує домоволодіння за власні кошті.

За таких обставин, виходячи з таких засад цивільного законодавства, як справедливість та розумність, для недопущення порушення права власності позивача на належне йому нерухоме майно, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Про розподіл судових витрат на свою користь позивач не клопотав, тому судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 4, 11-13, 81, 141, 200, 209, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Баден Анна Євгенівна про визнання договору купівлі-продажу частини домоволодіння недійсним та скасування державної реєстрації задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу 71/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 29 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баден Анною Євгенівною.

Скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 71/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Баден Анною Євгенівною (номер запису про право власності 487447 від 29 березня 2013 року).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги у паперовій формі до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Колесніченко