ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2022 року м. Чернівці

справа № 720/1173/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.

секретар Петранюк Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2022 року (головуючий у 1-й інстанції Вівчар Г.А.),-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08 червня 2018 року о 14 годині 00 хвилин на центральній дорозі в с. Зелений Гай Новоселицького району в межах 261 км. водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки «Mersedes Benz Sprinter», державний номерний знак НОМЕР_1 рухаючись в напрямку м. Чернівці зі сторони м. Новоселиця, не обрав безпечну швидкість та дистанцію та допустив зіткнення із транспортним засобом, марки «WolksWagen Passat», номерний знак НОМЕР_2 під його керуванням.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до лікарні швидкої медичної допомоги в м. Чернівці, та в період з 08 червня 2018 року по 27 червня 2018 року проходив стаціонарне лікування в лікарні швидкої медичної допомоги в м. Чернівці та в Новоселицькій районній лікарні з діагнозом закрита травма живота, забій передньої черевної стінки, забій лівої нирки, забійні рани голови, лівої скроневої ділянки, лівого плеча та кисті, ускладнення основного: гематома лівої нирки. З 13.08.2018 року по 17.08.

_______________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/701/22

2018 року проходив лікування на денному стаціонарі в АЗПСМ м. Новоселиця з діагнозом хронічний неускладнений пієлонефрит, загострення ХНН 0 Хронічна недостатність.

Вказував, що в результаті аварії був пошкоджений його автомобіль марки «WolksWagen Passat», номерний знак НОМЕР_2 , та згідно висновку експерта №24-Б від 04.09.2018 року вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 117499 грн. 96 коп..

Кримінальне провадження внесене в ЄРДР №0000186 по факту ДТП, було закрито постановою слідчого від 16 липня 2020 року.

16 березня 2021 року Новоселицький районний суд Чернівецької області розглянув адміністративний протокол по справі №720/507/21 відносно ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП за фактом ДТП від 08 червня 2018 року о 14 годині 00 хвилин, яка сталася на центральній дорозі в с. Зелений Гай Новоселицького району в межах 261 км. за участю водія ОСОБА_2 , та постановою суду провадження по справі було закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Вважав, що неправомірними діями ОСОБА_2 , йому було нанесено матеріальну шкоду в результаті пошкодження автомобіля марки «WolksWagen Passat» номерний знак НОМЕР_2 в розмірі 117499 грн. 96 коп., а також нанесено збитки в результаті понесених витрат на лікування в розмірі 1769 гривень 15 копійок, а також нанесено збитки в результаті втраченого заробітку в розмірі 17 260 гривень 50 копійок. Неправомірними діями відповідача по відношенню до нього було нанесено моральну шкоду яку він оцінює у розмірі 100 000 гривень.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь майнової шкоди на загальну суму 117499,96 гривень, шкоди завданої ушкодженням здоров`я на загальну суму 19029,65 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 100000 гривень, витрат на сплату судового збору у розмірі 2675 гривень.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, ухваленим внаслідок неповного дослідження доказів та надання їм оцінки.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, які б підтверджували факт звернення відповідача до страхової компанії чи повідомлення потерпілого/позивача/ про наявність у нього полісу страхування цивільної відповідальності.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що в матеріалах справи відсутній примірник даного полісу та відсутні будь-які відомості про те, що фактичний розмір шкоди заподіяний ОСОБА_2 не перевищує ліміту відповідальності страховика.

Стосовно посилань суду належності відповідача, то апелянт зазначає, що ним неодноразово, в ході судового розгляду та зокрема у запереченнях на відзив зазначалося, що він довідався про наявність у винуватця ДТП полісу ОСВЦ самостійно із матеріалів провадження у справі про адміністративне правопорушення в березні 2021 року, а відповідач в свою чергу не доклав жодних зусиль для повідомлення потерпілого про наявність у нього полісу ОСВЦ чи своєчасного звернення до страхової компанії.

Зазначає, що відносно висновків суду про те, що шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, не відповідає дійсності, оскільки ним не було отримано жодного роду виплат/компенсацій/ за шкоду отриману в результаті ДТП ні від відповідача/винуватця аварії/, ні від третіх осіб.

Вказує, що судом першої інстанції проігноровано факти встановлені судовим рішенням, оскільки справа №720/507/21 має преюдиційне значення для розгляду вказаної цивільної справи. Вина відповідача підтверджується в тому числі і іншими доказами, зокрема висновком судової автотехнічної експертизи №СЕ19/126-21/2-ІТ від 22.02.2021 року проведеної в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення №720/1915/20.

Також судом першої інстанції було проігноровано наявну в матеріалах справи постанову слідчого Обершта С.М. про закриття кримінального провадження №000186 від 16.07.2020 року, якою встановлено факт вчинення ОСОБА_2 ДТП, яка є належним та допустимим доказом його вини.

Таким чином судом першої інстанції не взято до уваги низку належних та допустимих доказів та дійшов до хибного висновку про черговість маневрів та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням аварії.

Просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, і ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Мандзюк В.Б., вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, оскільки як вбачається із пояснень представника відповідача та доказів у справі судом встановлено, що транспортний засіб марки «Mersedes Benz Sprinter», державний номерний знак НОМЕР_1 був застрахований та мав поліс ОСЦПС №АК/7920303 від 08.11.2017 року, що свідчить про те, що іншого порядку, який би визначив відповідальність осіб, які застрахували свою цивільно-правову відповідальність у ЦК немає, тому частка відповідальності особи, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Враховуючи, що такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, тому позов в частині стягнення матеріальної шкоди вартості відновленого ремонту автомобіля є безпідставними.

Зазначає, що суд першої інстанції враховуючи ступінь вини ОСОБА_1 , яке має істотне значення при визначенні розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди.

Суд першої інстанції правомірно зазначено про відсутність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, оскільки саме ОСОБА_1 , допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на зустрічну смугу чим став перешкодою для водія ОСОБА_2 в завершенні маневру обгону транспортного засобу, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що допущені ОСОБА_2 порушення не перебувають у причинно наслідковому зв`язку з подією ДТП, оскільки допущені порушення ОСОБА_2 ніяким чином не могли впливати на рух транспортного засобу марки «WolksWagenPassat», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 їхав позаду водія ОСОБА_1 , перший почав маневр обгін транспортного засобу та лише коли він порівнявся з автомобілем під керуванням ОСОБА_1 , фактично був на стадії завершення маневру, останній не переконавшись у небезпеці свого маневру по невстановленим для суду причинам та обставинам різко почав виконувати маневр в ліво, виїхав на зустрічну смугу чим став несподіваною перешкодою для автомобіля марки «Mersedes Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_1 в результаті чого сталось зіткнення транспортних засобів. Судом встановлено відсутність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини ОСОБА_2 в її заподіянні.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки такі не відповідають нормам права та обставинам справи, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт З частини другої статті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2018 року близько 14 години 00 хвилин ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_1 по вул. Центральна в с. Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області, в порушення п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну відстань та швидкість руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «VolksWagen Passat» державний номерний знак іноземної реєстрації НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який їхав в попутному напрямі, в результаті чого водій ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до ЛШМД м. Чернівці. 09.06.2018 року було внесено до ЄРДР за №000186 відомості про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.286 КК України.

Постановою слідчого від 08.11.2018 року закрито кримінальне провадження внесене в ЄРДР за №000186 за ч.1 ст.286 КК України за відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

10 грудня 2018 року працівниками Новоселицького відділу поліції був складений адміністративний протокол серії БД №3529944 відносно ОСОБА_2 про те, що 08 червня 2018 року близько 14 години 00 хвилин він керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz Sprinter» по вул. Центральна в с. Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області, в порушення п. 13.1 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну відстань та швидкість руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «VolksWagen Passat» під керуванням ОСОБА_3 , який їхав в попутному напрямі, в результаті чого транспортні засоби отримали пошкодження. Дії ОСОБА_2 за порушення п. 13.1 ПДР кваліфіковані за ст. 124 КУпАП.

Постановою Новоселицького районного суду від 05.03.2021 року у даній справі було закрито провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення (а.с.91-93).

У рамках кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №000186 за ч.1 ст.286 КК України, постановою прокурора скасована постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 08.11.2018 року.

Постановою слідчого від 16 липня 2020 року закрито кримінальне провадження внесене ЄРДР за №000186 за ч.1 ст.286 КК України відповідно до п.10. ч.1 ст.284 КПК України.

10 березня 2021 року складений адміністративний протокол серії ДПР 18 №451304 відносно ОСОБА_2 про те, що 08 червня 2018 року близько 14 години 00 хвилин він керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz Sprinter» по вул. Центральна в с. Зелений Гай Новоселицького району Чернівецької області, в порушення п. 12.3,12.4 Правил дорожнього руху України, не обрав безпечну відстань та швидкість руху, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки «VolksWagen Passat», під керуванням ОСОБА_1 , який їхав в попутному напрямі, в результаті чого транспортні засоби отримали пошкодження, чим ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП.

Постановою судді від 16 березня 2021 року у адміністративній справі 720/507/21 за ст.124 КУпАП закрито провадження про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у зв`язку з із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.87-88).

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правовоївідповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 754/1108/15-ц).

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 08 червня 2018 року транспортний засіб марки «Mersedes-Benz Sprinter» державний номерний знак НОМЕР_1 яким керував ОСОБА_2 за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/7920303 від 08.11.2017 року був застрахований.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої, що іншого порядку який би визначив відповідальність осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність у ЦК України немає, тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить ризницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що завдана позивачу шкода в повному обсязі покривається страховим відшкодуванням, оскільки як вбачається із листа ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» від 02.11.2022 року, який є доповненням до наявного в матеріалах справи копії страхового полісу №АК7920303 строк дії якого з 08.11.2017 року по 07.11.2018 року, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, встановлена полісом страхування у розмірі 100000 гривень.

Згідно з статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За висновком експерта від 04.08.2018 року за №24-Б вартість відновленого ремонту автомобіля марки «WolksWagen Passat» номерний знак НОМЕР_2 , становить 117499 грн. 96 коп.. Вартість автомобіля станом на 06.06.2018 року могла становити 40408 гривень 20 копійок.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п.п. 30.1, 30.2 ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 15 постанови від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-ІV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Вищенаведеним спростовуються обґрунтування апеляційної скарги, що розмір завданих реальних збитків не покривається розміром страхового відшкодування.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20)).

Разом з тим колегія суддів зазначає, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, зокрема, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Згідно з пп. 37.1.4 п. 37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, в тому числі і: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно листа ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» від 25 травня 2021 року за №1786/ДВЗ, ОСОБА_1 було відмовлено у здійсненні страхового відшкодування на підставі п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності».

Звернення позивача до страхової компанії із пропуском встановлених строків для здійснення страхового відшкодування не є підставою для стягнення завданої матеріальної шкоди, в межах ліміту страхової суми, з відповідача.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

На спростування доводів апеляційної скарги про те, що апелянту до березня 2021 року не було відомо про наявність у відповідача полісу страхування цивільної відповідальності, і ОСОБА_2 в свою чергу не здійснив будь-яких дій щодо звернення до страхової компанії, то колегія суддів зазначає таке.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18).

При цьому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Вказані висновки повністю узгоджуються із постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2021 року у справі №761/38133/19вказано, зокрема, на таке: Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Як вбачається із висновку експерта №СЕ-19/126-21/2-ІТвід 22.02.2021року проведений в рамках розгляду адміністративної справи за ст..124 КУпАП відносно ОСОБА_2 у справі№720/1915/20 встановлено, що 1) в даній дорожньо-транспортній обстановці, водію автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 необхідно було керуватись вимогами осьової суцільної лінії 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки та пункту 12.4 ПДР, а з моменту виникнення небезпеки, вказаного у наданих вихідних даних, вимогами пункту 12.3 ПДР, зміст яких приведено у дослідницькій частині; 2) в даній дорожньо-транспортній обстановці, водій автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 при дотриманні вимог осьової суцільної лінії 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки та пунктів 12.4 ПДР мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем марки « Volkswagen-Passat», номерний знак іноземної реєстрації НОМЕР_2 , через вказані у дослідницькій частині причини; 3) в даній дорожньо-транспортній обстановці, в діях водія автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимог осьової суцільної лінії 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки та пунктів 12.3 і 12.4 ПДР, що у своїй сукупності, з технічної точки зору, перебуває в причинному зв`язку із настанням даної пригоди, через вказані у дослідницькій частині причини; 4) в даній дорожньо-транспортній обстановці, водію автомобіля марки «Volkswagen-Passat», номерний знак іноземної реєстрації НОМЕР_2 , ОСОБА_3 необхідно було керуватись вимогами осьової суцільної лінії 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки та пункту 10.1 ПДР, зміст яких приведено у дослідницькій частині; 5) в даній дорожньо-транспортній обстановці, технічна можливість запобігти зіткненню для водія автомобіля марки «Volkswagen-Passat», номерний знак іноземної реєстрації НОМЕР_2 , ОСОБА_3 визначалась виконанням ним вимог осьової суцільної лінії 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки та пункту 10.1 ПДР та як зазначалось у дослідницькій частині для нього не було перешкод технічного характеру, які б не дозволяли йому виконати всі необхідні для цього дії, через вказані там же причини; 5) в даній дорожньо-транспортній обстановці, в діях водія автомобіля марки «Volkswagen-Passat», номерний знак іноземної реєстрації НОМЕР_2 , ОСОБА_3 вбачається невідповідність вимог осьової суцільної лінії 1.1 горизонтальної дорожньої розмітки та пункту 10.1 ПДР, що з технічної точки зору, перебуває в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Даним висновком експерта встановлена невідповідність вимог дорожньої розмітки та порушення правил дорожнього руху обох учасників дорожнього руху в даній дорожньо-транспортній обстановці, що з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Разом з тим в матеріалах справи міститься постанова Новоселицького районного суду від 05.03.2021 року про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , за статтею 125 КУпАП, якою було закрито провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення (а.с.91-93).

Дана постанова набрала законної сили та позивачем ОСОБА_1 не оскаржувалася в апеляційному порядку.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (частина шоста статті 82 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. ч. 4, 5ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовими рішенням не підлягають доказуванню, а також не можуть бути спростовані про розгляді іншої справи.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем на підтвердження зазначених у позові обставин не надано у розпорядження суду доказів на підтвердження та судом не встановлено вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що стало б підставою для стягнення з останнього матеріальної та моральної шкоди внаслідок ДТП.

Крім того колегія суддів зазначає, що жодна із сторін не заявила клопотання про призначення експертизи у справі для встановлення обставин ДТП з метою подальшого визначення судом ступеня вини позивача та відповідача у пошкодженні належного позивачу автомобіля та визначення розміру збитків, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням наявних пошкоджень автомобіля. З власної ініціативи суд не вправі призначити таку експертизу та має виходити з оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Проаналізувавши матеріали справи та встановлені судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про встановлення вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, саме позивача ОСОБА_1 , оскільки останній, на думку суду, допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на зустрічну смугу чим став перешкодою для водія ОСОБА_2 в завершені маневру обгін транспортного засобу, оскільки такий висновок не узгоджується із наявними матеріалами справи, так як із поданих сторонами доказів не можливо встановити ступінь вини кожного учасника ДТП, які мають істотне значення для відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, оскільки такі висновки не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив із встановлення вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , однак колегія судів апеляційної інстанції, не погоджується із такими мотивами відмови, оскільки у справі відсутні будь-які докази (постанова про притягнення до адміністративної відповідальності, тощо), тому судове рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині викладення мотивів, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови 11 листопада 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Н. Лисак