_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 522/4628/22
Провадження № 2/947/2083/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Тіщенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, суд -

ВСТАНОВИВ:

12.04.2022 року до Приморського районного суду м.Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , якою вона просить визнати недійсними договори купівлі-продажу від 24.05.2016 року садового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Д.І. та зареєстровані у реєстрі за № 667, 668.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 14.04.2022 року цивільну справу № 522/4628/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними передано за підсудністю на розгляд до Київського районного суду м.Одеса.

26.04.2022 року матеріали вищевказаної цивільної справи надійшли до Київського районного суду м.Одеси.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2022 року вищевказану справу було розподілено судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 28.04.2022 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по цивільній справі №522/4628/22.

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.

Представником відповідача адвокатом Онищук Г.А. було надано відзив на позов, яким позовні вимоги не визнала та просила відмовити у позові у повному обсязі та письмова заява про застосування строків позовної давності./а.с.49/.

Представником позивача було надано відповідь на відзив./а.с.180/.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилась, належним чином повідомлялась, причини неявки суду невідомі.

Представник позивача адвокат Костинюк Ю.Д. до судового засідання з`явився, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача адвокат Онищук Г.А. до судового засідання не з`явилась, через канцелярію суду 18.10.2022 року надала письмову заяву, якою повідомила, що вона хворіє та просить відкласти розгляд справи, внаслідок розгляду заяви судом справу було відкладено на 03.11.2022 року, однак представником відповідача через канцелярію суду було надано письмову заяву від 03.11.2022 року, якою повідомила, що хворіє її донька, тому просить відкласти розгляд справи.

Суд зауважує про те, що до вказаних заяв не було надано жодних медичних документів на підтвердження обґрунтування заяв, тому суд визнає причини неявки адвоката Онищук Г.А. у судове засідання неповажними та вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 01.01.2016 року належали на праві приватної власності садовий будинок, загальною площею 53,0 кв.м. та земельна ділянка, площею 0,0233 га, кадастровий номер :41:014:0031, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Сусідами позивачки ОСОБА_1 з 2006 року є ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та які є батьками відповідача ОСОБА_2 .

Допитана у судовому засіданні 04.10.22 року позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона є пенсіонеркою, 1948 року народження, матеріально не забезпечена, на протязі тривалого часу між нею та сусідами, зокрема батьками відповідача склались дуже гарні, добрі, довірчі відносини, до певного часу такі ж стосунки були з їх сином відповідачем ОСОБА_2 , вони її підтримували морально та матеріально, надавали продукти харчування, допомагали в оплаті комунальних послуг, здійснювали необхідний поточний ремонт, допомогли сплатити заборгованість за кредитом, будь-яких суперечок між ними ніколи не існувало, усі питання вирішували разом, надавали поради та фінансову допомогу у лікуванні та похованні чоловіка позивачки - ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та лікуванні доньки ОСОБА_8 , 1975 року народження, яка є особою з інвалідністю 2 групи, знаходиться в тяжкому стані та потребує постійних затрат на придбання медикаментів та стаціонарне лікування.

Позивач ОСОБА_1 зазначила, що ними сумісно було вирішено, що оскільки її земельна ділянка та садовий будинок є суміжними до земельної ділянки та будинку ОСОБА_4 , а у позивачки немає інших близьких родичів або знайомих, які б змогли її допомагати, та зокрема сплатити кредитну заборгованість перед банком та у подальшому підтримувати позивачку як фінансово, так і у побутових питаннях, щодо утримання земельної ділянки, будинку у справному стані, виконання поточного ремонту, було вирішено укласти договір довічного утримання, щоб після її смерті будинок та земельна ділянка перешли у власність сім`ї ОСОБА_9 , зокрема їх сина ОСОБА_2 .

Суд приймає до уваги пояснення позивача про те, що фактично з 2015 року у позивача почались фінансові проблеми, оскільки хворів її чоловік та донька, ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловік помер, допомогу на лікування та поховання надавала сім`я ОСОБА_9 , у січні 2016 рокупочалися проблеми зі сплатою кредиту, відповідно до Договору № 778838580 від 25.08.2015 року, укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», адже через важку фінансову ситуацію вона не могла своєчасно сплачувати кредит. З приводу вирішення питань, щодо погашення боргів перед кредитною установою ОСОБА_1 звернулася до сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які повністю погасили заборгованість перед кредитною установою.

Відповідно довідки ТОВ «Центр фінансових рішень» від 09.02.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно оформляла кредит, однак станом на 09.02.2016 року кредит погашено повністю./а.с.21/.

На виконання цих домовленостей батько відповідача ОСОБА_6 запропонував позивачці оформити нотаріальну посвідчену довіреність, з огляду на її стан здоров`я та зайнятість по догляду за хворою донькою, щоб не турбувати позивача зі збором документів та поїздками до нотаріуса у подальшому з метою оформлення договору на довічне утримання без необхідності її безпосередньої присутності.

Позивач у судовому засіданні впевнено вказала, що у неї не було будь-яких сумнівів або недовіри до батька відповідача ОСОБА_6 , який займався оформленням документів та вони поїхали до нотаріуса для оформлення довіреності, де вона поставила свій підпис, на її думку, для подальшого оформлення договору, за яким вона отримає пожиттєвий догляд та утримання, якого вона та її донька потребували.

Приватним нотаріусом Криворотенко Л.І., на виконання ухвали суду про витребування доказів від 19.09.2022 року, було надіслано копії документів, на підставі яких були посвідчені Договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки.

Судом було досліджено довіреність від 09.02.2016 року, якою ОСОБА_1 , на підставі попередньої усної домовленості, уповноважила ОСОБА_6 розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду, на умовах та за ціну за його розсудом, страхувати) належними її об`єктами нерухомого майна садовим будинком та земельною ділянкою, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказану довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О.В., зареєстровано в реєстрі № 464./а.с.221/.

Суд зауважує, що датою погашення кредиту ОСОБА_1 стало 09.02.2016 року, що співпало з датою оформлення довіреності 09.02.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За ч.1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Суд звертає увагу на те, що довіреність є самостійною правовою підставою для вчинення дій в межах повноважень, наданих довірителем його представнику. Довіреність та договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки є різними автономними правочинами, які тягнуть за собою настання відповідних правових наслідків, передбачених вказаними договорами.

За своєю природою довіреність є одностороннім правочином, що здійснюється на власний розсуд довірителя. Довіреність характеризується волевиявленням особи на уповноваження іншої особи представляти її інтереси у визначених довіреністю межах та правовідносинах з третіми особами.

Суд зазначає, що довіреність, повноваження за якою були реалізовані, не може бути предметом судового розгляду,остання вичерпує свою дію фактом укладення правочину, тому її не може бути скасовано чи змінено після її виконання. Крім того, строк на який було надано довіреність сплинув 09.02.2019 року./а.с.231/.

Судом встановлено, що на підставі вказаної довіреності ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_1 , було укладено два договори купівлі-продажу, зокрема Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворотенко Д.І. та зареєстрований у реєстрі № 668 за яким ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворотенко Д.І., зареєстрованого у реєстрі № 667 за яким ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом було досліджено Договір купівлі-продажу нерухомого майна - садового будинку за адресою АДРЕСА_1 від 24.05.2016 року, в якому зазначено, що продавець передає (продає) у власність покупця, а покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму 65590,00 гривень, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору купівлі-продажу у повному обсязі/п.2.1./, покупець зобов`язується звільнити відчужуваний об`єкт від наявних в ньому речей і передати об`єкт в повне розпорядження покупця у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень, до моменту фактичного звільнення об`єкту зробити повну оплату комунальних послуг і спожитої електроенергії/п.3.1/.(а.с.185).

Також, судом було досліджено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 від 24.05.2016 року, в якому зазначено, що продавець передає (продає) у власність покупця, а покупець приймає (купує) майно і сплачує за нього обговорену грошову суму за домовленістю сторін у розмірі 321070,00 гривень, які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору в повному обсязі, продавець зобов`язується передати, а покупець прийняти вказану земельну ділянку в стані, придатному для її використання за цільовим призначенням/п.2.1,3.1/ (а.с.231/

При цьому ОСОБА_2 зазначені земельну ділянку та садовий будинок за адресою, АДРЕСА_1 , фактично у власність та користування не отримав, наміру поселитися та проживати у будинку не здійснював, будь-яких усних або письмових претензій з приводу виселення попереднього власника нерухомого майна не пред`являв, комунальні послуги не сплачував. У садовому будинку фактично мешкала і продовжує мешкати ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_8 , яка є особою з інвалідністю 2 групи та потребує постійного догляду.

Із позову вбачається, що ОСОБА_1 , надаючи довіреність на ім`я сусіда ОСОБА_6 неправильно сприйняла фактичні обставини майбутнього правочину, оскільки мала на меті укласти договір довічного утримання, а не договори купівлі-продажу, предмет договору є єдиним житлом позивача, жодного наміру передати свій будинок та земельну ділянку у власність ОСОБА_2 станом на 14.05.2016 року вона не мала. Таким чином, договори купівлі-продажу укладені внаслідок помилки з боку позивачки ОСОБА_1 .

Отже, підставою позову про визнання договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 недійсними позивач зазначає те, що вона помилилася щодо правової природи спірних договорів, вказані договори купівлі-продажу не відповідають її внутрішній волі та були укладені внаслідок помилки. У дійсності між сторонами була домовленість щодо оплати ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_6 кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед кредитною установою, та у подальшому догляд та турботу відносно ОСОБА_1 з боку сім`ї ОСОБА_9 . Зазначена заборгованість була погашена ОСОБА_6 у повному обсязі станом на дату оформлення довіреності 09.02.2016 року згідно довідки ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» № 46906 від 09.02.2016 року.

Судом встановлено, що батько відповідача - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з актового запису про смерть № 17675 від 20.12.2021 року/а.с.22/. Після його смерті було заведено спадкову справу, що вбачається із витягу від 27.01.2022 року.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилами статті 215 ЦК недотримання цих вимог є підставою для визнання відповідного правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 234 Цивільного Кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу у всіх сторін правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що усі сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду і знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Згідно із частиною третьою статті 203 Цивільного Кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ст.744,775 ЦК України за договором довічного утримання /догляду/ одна сторона /відчужувач/ передає другій стороні /набувачеві/ у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та /або/ доглядом довічно. Договір довічного утримання укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, володіння, користування та розпорядження своїм майном. Якщо б позивач мала на увазі укласти договір купівлі-продажу, то вона б звільнила б проданий будинок та перестала б користуватись ним, Однак, в результаті укладення спірних договорів купівлі-продажу перехід права власності до відповідача у повній мірі не відбувся, так як ОСОБА_1 та її донька, які іншого житла не мають, продовжили володіти та користуватись будинком та земельною ділянкою, позбавивши себе лише права розпорядження, що у повній мірі відповідає природі договору довічного утримання.

Однак, умовою оформлення довіреності від 09.02.2016 року було саме укладення договору довічного утримання та обов`язок відповідача піклуватись та довічно утримувати позивача.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами купівлі-продажу та продовження позивачем проживати в спірному будинку та на спірній земельній ділянці після укладення договорів купівлі-продажу.

Представник позивача вказує на те, що ОСОБА_6 користуючись виданою на його ім`я довіреністю, уклав договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, при цьому покупцем об`єктів нерухомого майна виступив його рідний син ОСОБА_2 , тобто фактично договори купівлі-продажу було укладено ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах його сім`ї, грошових коштів за продаж садового будинку та земельної ділянки позивач не отримувала, оскільки надаючи довіреність розраховувала на оформлення договору довічного утримання, фактично помилялась щодо природи та виду правочину.

Так, матеріалами позовної заяви та учасниками справи визнається факт проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору купівлі-продажу по сьогоднішній день. Договорами про надання комунальних послуг також підтверджується, що позивач здійснював повноваження власника.

Представник відповідача у судовому засіданні вказувала на те, що ОСОБА_1 , незважаючи на її вік та стан здоров`я розуміла значення своїх дій, її було відомо про укладення у подальшому договорів купівлі-продажу нерухомого майна, тому вона і надала довіреність на представництво її інтересів ОСОБА_6 , від продажу садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 отримала грошові кошти у повному обсязі, але підтвердити факт передачі та отримання грошей позивачкою представник відповідача не може у зв`язку з відсутністю будь-яких письмових доказів.

Суд вважає, що нагальної потреби в оформленні ОСОБА_1 довіреності на ім`я ОСОБА_6 не існувало, перешкод виїзду особисто ОСОБА_1 до нотаріуса та оформлення правочину у вигляді договору довічного утримання або іншого договору без попереднього надання позивачем довіреності судом не встановлено, суд не розуміє з якою метою спочатку було надано довіреність, на підставі якої у подальшому було укладено спірні договори купівлі-продажу, без наявності письмових доказів отримання позивачем грошей, якщо ОСОБА_1 була транспортабельною людиною, повністю довіряла сім`ї ОСОБА_9 , які фактично з 2016 року дійсно виконували обов`язки по догляду та надання матеріальної допомоги на лікування, харчування, оплату комунальних послуг, побутового ремонту позивачці та її доньки.

ОСОБА_1 зазначає, що до лютого 2022 року її не було відомо про укладення саме договорів купівлі-продажу, копії чи оригінали договорів її не показували, систематично допомагали, та лише після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина та донька, збираючи документи на оформлення спадщини /витяг про реєстрацію спадкової справи від 27.01.2022 року/, знайшли в документах вказані договори купівлі-продажу та повідомили про це ОСОБА_1 , після чого у позивача відбулась неприємна телефонна розмова з ОСОБА_2 , який повідомив, що він з 2016 року є власником нерухомого майна та запропонував ОСОБА_1 та її доньки звільнити будинок.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтвердили вказаний факт, пояснивши, що в їх сім`ї усі важливі питання вирішував батько ОСОБА_6 , зберігав усі документи, вони не були причетні до оформлення договорів купівлі-продажу, оскільки при сумісному спілкування разом з ОСОБА_1 було вирішено її морально та матеріально допомагати шляхом оформлення договору довічного утримання, будь-яких питань щодо продажу нею майна не поставало, тому після смерті ОСОБА_6 у зв`язку зі збором документів на оформлення спадщини було виявлено не договір довічного утримання, а договори купівлі-продажу та відразу повідомлено про це ОСОБА_1 .

Також, свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 підтвердили наявність на протязі довгих років добрих довірливих стосунків сім`ї ОСОБА_1 та сім`ї ОСОБА_9 , систематичної фінансової допомоги та домовленості між ними щодо укладення договору довічного дотримання. Крім того, свідки пояснили, що після смерті ОСОБА_10 та з`ясування ситуації з наявністю договорів купівлі-продажу, відповідач, який з 2020 року більшою частиною проживає та працює за кордоном зателефонував позивачці та вимагав негайно звільнити будинок, після вказаних подій у позивача погіршився стан здоров`я, піднявся тиск, та вона змушена була звернутись до суду.

Відповідно до ст.256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 дізналась про порушення свого права лише у січні-лютому 2022 року після спілкування з матір`ю відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 , яка повідомила її про наявність договорів купівлі-продажу. Відповідачем ОСОБА_2 не надано суду доказів на підтвердження обізнаності позивача стосовно укладення спірних договорів купівлі-продажу від 24.05.2016 року, раніше, ніж про це було вказано позивачем у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні. Тому суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту.

Крім того, відсутність дій відповідача ОСОБА_2 на протязі тривалого часу, спрямованих на фактичне володіння або користування майном, зокрема жодних спроб їх виселення або вселення будь-яких інших осіб за вказаний проміжок часу, майже шість років, не мало місце, що вказує на те, що укладені 24.05.2016року договори купівлі-продажу не були направлені на створення реальних правових наслідків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку про те, що волевиявлення особи тісно пов`язане з категорією волі, що трактується як здатність людини до вибору мети діяльності і мобілізації зусиль, необхідних для її реалізації.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивач ОСОБА_1 постійно проживає в будинку понад двадцять років, іншого житла не має, що підтверджується відповідними доказами.

Суд акцентує увагу, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним.

Встановивши, що на момент видачі довіреності від 09.02.2016 року ОСОБА_1 істотно помилялась щодо правової природи вказаного правочину, а саме вважала, що надає батьку відповідача ОСОБА_6 , з сім`єю якого були дуже довірчі відносини, повноваження на укладення договору довічного утримання, тому суд вважає, що саме хибне сприйняття ОСОБА_1 правої природи представництва та меж дій представника за довіреністю призвели до помилки позивача у вигляді безкоштовного відчуження єдиного належного її житла, для усунення наслідків якого позивачу необхідно здійснити значні моральні та фінансові витрати та звернутись за захистом порушених прав до суду.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених від її імені на підставі довіреності, є законними та обґрунтованими.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи представника відповідача про те, що на момент вчинення спірного правочину позивачка був дієздатною і добре розуміла значення своїх дій, а тому не могла помилятися стосовно правової природи довіреності, на підставі якою в подальшому були продані садовий будинок та земельна ділянка, є неспроможними. Правочин визнано судом недійсним не з підстав, передбачених ст.225 ЦК України, а як такий, що вчинений позивачем внаслідок помилки. Вік позивача, стан здоров`я, її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними не виключають помилки останньої щодо правових наслідків правочинів.

Представником відповідача не спростовано доводи ОСОБА_1 про те, що наміру продавати своє єдине житло вона не мала, коштів від продажу садового будинку та земельної ділянки не отримувала, при оформленні довіреності вважала, що батько відповідача має намір укласти договір довічного утримання, що на протязі тривалого часу і робила сім`я ОСОБА_9 у вигляді утримання та допомоги її сім`ї.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст.15,16, 202, 203, 204, 215, 229, 236, 237, 238, 256, 257, 261, 655 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку від 24.05.2016 року, житловою площею 13,1 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрований в реєстрі № 667 від 24.05.2016 року.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.05.2016 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0233 га, кадастровий номер :41:014:0031, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І., зареєстрований в реєстрі № 668 від 24.05.2016 року.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 03.11.2022 року.

Суддя Гниличенко М. В.