Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5929/21 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №279/5929/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2022 року, яке ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А. у м.Коростені,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь кошти в сумі 6 000 дол.США, що еквівалентно 157 759,80 грн. та три проценти річних у розмірі 540 дол.США, що еквівалентно 14 198,38 грн., а всього 171 958,18 грн.

Позов обґрунтовував тим, що на підставі розписки від 21 листопада 2015 року надав ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 6 000 дол.США під 2% річних строком на три роки. Відповідач у встановлений строк коштів не повернув та взяті на себе зобов`язання не виконав. 21 листопада 2018 року він звернувся до відповідача із вимогою повернення грошових коштів із процентами, але отримав відмову з проханням зачекати. У подальшому він неодноразово звертався до ОСОБА_2 із проханням повернути суму боргу, але відповідач лише обіцяв повернути борг. Наразі борг не повернутий.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2022 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 21 листопада 2015 року в сумі 6 000 дол.США та три проценти річних в розмірі 14 198,38 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та задовольнити його скаргу.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів, умови їх отримання, а також не встановлено його обов`язку повернути грошові кошти та інформації про кінцеву дату повернення. Суд першої інстанції не прийняв до уваги, що він не заперечував факт написання розписки, але заперечував отримання у борг будь-яких коштів та зобов`язань про їх повернення, оскільки розписка була написана з метою вирішення питань, пов`язаних із їх спільною діяльністю з приводу валютно-обмінних операцій. Крім того, у відзиві на позовну заяву ним було зазначено про витребування в позивача оригіналу даної розписки, але справа розглянута у спрощеному провадженні, а тому факт існування оригіналу розписки не досліджений та не встановлений.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 заперечив задоволення апеляційної скарги та надав оригінал розписки, який Житомирський апеляційний суд за клопотання позивача прийняв на виконання вимог частини третьої ст.367 ЦПК України та приєднав до матеріалів справи з наступних підстав. Оригінал розписки від 21 листопада 2015 року до суду першої інстанції поданим не був, але до позовної заяви позивач додав копію розписки від 21 листопада 2015 року (а.с.6) та суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.17), чим підтверджується заявлення позивачем про існування такого доказу на стадії розгляду спору судом першої інстанції та неможливість подання його оригіналу з причини, що об?єктивно не залежали від позивача. Отже, встановлений винятковий випадок, який надає право суду апеляційної інстанції прийняти оригінал розписки від 21 листопада 2015 року та долучити його до матеріалів справи, дослідивши його зміст, та надати оцінку цьому доказу в сукупності із іншими доказами у справі. Також позивач пояснив, що між ним та відповідачем ніколи не існувало спільної діяльності з приводу валютно-обмінних операцій, а доводи апеляційної скарги з цього приводу є нічим іншим, як вигадкою.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказав номер свого мобільного зв`язку для повідомлення про дату, час і місце проведення судового засідання. Оскільки наданий відповідачем номер його мобільного телефону не відповідав, що підтверджується матеріалами справи, то на офіційному веб-сайті судової влади заздалегідь розміщено оголошення про його виклик, оскільки витрати на поштові відправлення не фінансувалися. Відповідно до частини першої ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Справа раніше вже відкладалася у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів про повідомлення відповідача. За таких обставин, приймаючи також до уваги розумні строки розгляду справи, апеляційний суд більше не може відкладати розгляд справи. Крім того, за вищевказаних обставин зміст частини другої ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядати справу в разі неявки сторони.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст.ст.509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16-ц.

Також відповідно до положень частин першої-третьої ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути йог боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У апеляційній скарзі відповідач не заперечує факт написання ним розписки.

Із змісту оригіналу розписки від 21 листопада 2015 року, яка знаходилася у ОСОБА_1 та надана суду позивачем, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 взяв у позивача ОСОБА_1 у борг під 2% процента суму в розмірі 6 000 дол.США на три роки (вище обґрунтовані підстави прийняття на стадії апеляційного перегляду оригіналу розписки та приєднання оригіналу розписки до матеріалів справи).

Проте, в апеляційній скарзі відповідач наполягає на тому, що змістом розписки не підтверджується його обов`язок повернути грошові кошти позивачу, не зазначено дати отримання та дати повернення коштів.

Проаналізувавши розписку, та надавши їй належну правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення між сторонами договору позики, та виникнення у відповідача ОСОБА_2 заборгованості за вказаним договором, у зв`язку з його невиконанням.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не виник обов`язок повернути грошові кошти, оскільки в розписці не вказано про такий обов`язок, спростовуються текстом розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_2 взяв грошові кошти у ОСОБА_1 саме у борг, правова природа якого правильно судом першої інстанції встановлена як договір позики, який передбачає обов`язок боржника повернути позику позикодавцю.

Також не можуть бути прийняті до уваги аргументи відповідача про те, що у розписці не зазначено дати отримання та дати повернення коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей та у будь-якому разі складанню розписки передує факт передачі коштів у борг. Так, розписка складена 21 листопада 2015 року. Факт передачі коштів у борг передував даті складання розписки. У розписці чітко зазначено, що відповідач взяв у борг кошти на три роки. Розписка знаходиться у позивача, чим доводиться факт неповернення відповідачем позичених коштів у сумі 6 000 дол.США принаймні до 21 листопада 2018 року та на час розгляду спору судом (12 січня 2022 року), що беззаперечно доводить обґрунтованість вимог позивача. Відтак, не зазначення у даному випадку в розписці дати взяття коштів у борг не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Як вже зазначено вище, наявність оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1 свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 йому грошові кошти не повернув.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами виникли відносини із спільної діяльності з приводу валютно-обмінних операцій, якими вони спільно займалися. Ці доводи відповідача спростовуються текстом розписки, яка не містить посилання на зайняття сторонами спільною підприємницькою діяльністю. До апеляційної скарги також не долучено доказів із певного приводу, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, оцінивши в порядку ст.89 ЦПК України докази, наданні сторонами на засадах змагальності, правильно установив наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка від 21 листопада 2015 року про отримання ОСОБА_2 у борг 6 000 дол.США є документом, який останній видав ОСОБА_1 за договором позики після отримання вищевказаних коштів, підтверджуючи як факт укладення договору саме позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання відповідачем від позивача певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджено не будь-якою розпискою, а саме розпискою про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів. Суд першої інстанції, досліджуючи розписку для визначення факту укладення договору та його юридичної природи, виявив справжню правову природу правовідносин сторін та залежно від установлених результатів зробив обґрунтований висновок щодо правової природи правочину, що між сторонами укладений саме договір позики.

Отже, доводи апеляційної скарги не змінюють висновків суду першої інстанції про укладення письмового договору позики та його невиконання відповідачем.

Валютою виниклих між сторонами зобов`язань є саме долари США. Відповідач не надав будь-якого іншого тлумачення зазначених у розписці «у.е.». Колегія суддів погоджується з висновком про те, що предметом позики були саме долари США.

Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, приймаючи до уваги, що вони не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними відзиву на позову заяву, яким суд першої інстанції надав належну оцінку із посиланням на висновки Верховного Суду, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи ОСОБА_2 . При цьому, враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мать значення для справи, відповідністю обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 12 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: