Провадження № 2-д/761/35/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Пономаренко Н.В., розглянувши питання про виконання доручення Польського суду про вручення судових документів представнику компанії «Bravo Glass LTD»,

встановив:

У листопаді 2022 року Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва із проханням виконання доручення Польського суду про вручення судових документів представнику компанії «Bravo Glass LTD», яке згідно з даними Головного управління регіональної статистики знаходиться за адресою: 03057, м. Київ, вул. Довженка Олександра, буд. 18.

Крім цього, як вбачається із матеріалів доручення, заявником у справі Польського суду є юридична особа - Alu-Pro Polska sp. z o.o.

Згідно ч.1 ст.500 ЦПК України, суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародні договори не укладено - дипломатичними каналами.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.500 ЦПК України, судове доручення не приймається до виконання, у разі якщо воно не належить до юрисдикції цього суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.369 ГПК України, суд виконує доручення іноземних судів щодо надання правової допомоги - вручення викликів до суду чи інших документів, допит сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, передані їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо його не укладено, - дипломатичними каналами.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду невід`ємною складовою права на суд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції (див. mutatis шиї рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom) 21 лютого 1975 року, заява №4451/70). "Право на суд" не є абсолютним. Воно може С піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за його природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до су для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", п. 1 ст. 6 Конвенції залишає дер вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. m mutandis рішення у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland) від 16 червня 2001 заява №28249/95, §53).

Застосовані державою обмеження права на доступ до суду не можуть бути такими, що порушують саму сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосуванні п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо не переслідує легітимну мету, і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою" (див. mutatis mutandis рішення у справі "Ашинґдейн проти Сполученого Королівства" (Ashingdane v. the U Kingdom) від 28 травня 1985 року, заява №8225/78.

Таки чином, оскільки особи, які є учасниками судового провадження в Польському суді, є юридичними особами, та спір виник саме між ними, суддя дійшов висновку про відсутність законних підстав для прийняття до свого виконання доручення Польського суду, та необхідність його повернення на адресу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) для дотримання юрисдикції та направлення доручення за суб`єктною юрисдикцією до Господарського суду м. Києва.

Керуючись ст.500 ЦПК України, суддя,

ухвалив:

Доручення Польського суду про вручення судових документів представнику компанії «Bravo Glass LTD» повернути Центральному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м.Київ).

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: