Номер провадження: 22-ц/813/1834/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст судового рішення складений 13 липня 2020 року,по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим та скасування нарахованої заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим та скасування нарахованої заборгованості, в якому просила укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 договір поруки до кредитного договору визнати припиненим та скасувати нараховану заборгованість ОСОБА_2 у розмірі 728 117, 02 грн.

В обґрунтування свого позову зазначила, що 04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір про іпотечний кредит №2168-н, згідно з яким ОСОБА_2 отримала 1184000 грн. кредитних коштів зі сплатою 14% річних в строк до 04 грудня 2027 року. Кредит надано для придбання домоволодіння, З метою забезпечення виконання взятих на себе за вищевказаним кредитним договором зобов`язань між ОСОБА_2 та відповідачем 07 грудня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 відповідачу було передано в іпотеку вищевказане домоволодіння. Крім цього, з метою забезпечення взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, 04 грудня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до основного боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_2 та просило суд солідарно стягнути заборгованість, що утворилась внаслідок невиконання кредитних зобов`язань.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2010 року з відповідачів стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором на суму 1254080,29 грн.

Вищевказане рішення набуло чинності, позивачем та поручителем виконаним в добровільному порядку не було через, що ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит від 07 грудня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить позивачу шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; виселити ОСОБА_2 з домоволодіння зі зняттям з реєстрації реєстраційного обліку у Головному управлінні ДМС України в Одеській області.

Рішенням суду від 02 серпня 2016 року позов частково задоволено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2018 року позов ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково: в рахунок погашення наявної заборгованості звернено стягнення на предмет іпотеки.

Вищевказана постанова, шляхом продажу іпотечного майна згідно з договором купівлі-продажу була виконана: в рахунок заборгованості житловий будинок, що був предметом іпотеки, реалізовано 23 січня 2019 року, основне зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2168-н від 04 грудня 2007 року припинено, іпотечний договір від 07 грудня 2007 року за №7843 припинений.

На підставі вищенаведеного, ОСОБА_2 (основний боржник) та ОСОБА_2 (поручитель) вважали, що основне зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2168-н від 04.12.2007 року припинено, та іпотечний договір від 07.12.2007 року за 7843 припинений.

Однак, у відповідь на звернення ОСОБА_2 щодо надання довідки про відсутність заборгованості за кредитним договором ПАТ «Державний ощадний банк України» надано лист, зміст якого зводиться до того, що з реалізацією належного їй майна, зобов`язання за кредитним договором не припинились, та наявна прострочена заборгованість за нарахованими відсотками у розмірі 523533,53 грн. та пеня у розмірі 204583,49 грн. При цьому, загальна заборгованість складає 728117,02 грн. А відтак, зважаючи на похідний від основного зобов`язання характер поруки, вбачається висновок, що вищевказана грошова сума обліковується банком в якості заборгованості і ОСОБА_2 .

Позивачка вважає нарахування вищевказаних грошових сум в якості заборгованості протиправними.

У зв`язку з чим просила визнати договір поруки припиненим з дня набуття чинності заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2010 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Визнано поруку ОСОБА_2 за договором поруки №2168-н від 04 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит №2168-н від 04 грудня 2007 року припиненою.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати, ухвалити в цій частині нове, яким у задоволеній позову відмовити, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також таким що ухвалене без всебічної і повної перевірки обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не надано жодних належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що зобов`язання є припиненим. Більш того, реалізація предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не свідчить про виконання та припинення основного зобов`язання у повному обсязі, та не є підставою у розумінні ч. 1 ст. 559 ЦК України для припинення договору поруки.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Стратулат С.Д. про призначене судове засідання на 16 листопада 2022 року була сповіщена належним чином(а.с. 65-66 т. 2).

ОСОБА_2 також про призначене судове засідання на 16 листопада 2022 року була сповіщена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с. 67-68 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Шидерової Н.С., представника АТ «Ощадбанк», доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредиті сплатити проценти.

У частині першій статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04.12.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено Договір про іпотечний кредит №2168-н, згідно з яким ОСОБА_2 отримала 1184000 грн. кредитних коштів зі сплатою 14% річних в строк до 04.12.2027 року. Кредит надано для придбання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , договором передбачено сплату пені за прострочку виплат по договору (а.с. 11-14 т. 1).

З метою забезпечення виконання взятих на себе за вищевказаним кредитним договором зобов`язань укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 відповідачу було передано в іпотеку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17-20 т. 1).

Крім цього, з метою забезпечення взятих на себе за кредитним договором зобов`язань, 04.12.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором (а.с. 15-16 т.1).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2010 року (цивільна справа №2-2618/2010) з відповідачів стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором на суму 1254080,29 грн. з яких: 5878,66 грн. заборгованість за кредитом; 1175840 грн. залишок заборгованості за кредитом; 69159,65 грн. заборгованість за відсотками; 3201,13 грн. пеня (а.с. 21-21 т. 1).

Вищевказане рішення набуло чинності, проте позивачем та поручителем виконано в добровільному порядку не було.

ВАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки зі зняттям з реєстрації реєстраційного обліку у Головному управлінні ДМС України в Одеській області. Рішенням суду від 02.08.2016року (справа 522/14757/14-ц) позов задоволено частково (а.с.22 т. 1).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 22.02.2018 року (а.с.23-25) заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2016 року змінено в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , третя особа ГУ ДМС України в Одеській області, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення судового збору доповнено його в цій частині вказівкою про загальну суму боргу 2 849 174 грн., яка складається з:1181719 грн. 79 коп. заборгованість по основному боргу; прострочені проценти за користування кредитом 992 340 грн. 97 коп.;пеня за прострочений основний борг 130 796 грн. 87 коп.;пеня за прострочені проценти - 544 136 грн. 69 коп. та вказано початкову ціну предмета іпотеки 1484691 грн.

У частині відмови у позові ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 про виселення, та зняття з реєстраційного обліку рішення скасовано та прийняте нове про виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з одного житлового будинку, зазначеного в схематичному плані під літ «Д», житловою площею 26,7кв.м, загальною площею 85,3кв.м, сараїв «В1», «Г», огорожі 1-3, розташованих на земельній ділянці площею 217кв.м за її фактичним використанням.

У решті заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2016 року залишено без змін.

Вищевказана постанова суду була виконана шляхом продажу іпотечного майна згідно з договором купівлі-продажу: в рахунок заборгованості житловий будинок, що був предметом іпотеки, реалізовано 23.01.2019 року, основне зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2168-н від 04.12.2007 року припинено, іпотечний договір від 07.12.2007року за №7843 припинений.

Згідно листа АТ «Ощадбанк» №113.20-13/2168-н/20/999/2019-15/вих. від 09.01.2020 року, в результаті перевірки начальником відділу реструктуризації заборгованості та стягнення філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», було встановлено, що заборгованість за кредитним договором №2168-н від 04.12.2007 року, згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області №2-2618/10 (виконавчий лист №2-2618/10 виданий 14.02.2017 року) була погашена до моменту подачі виконавчого листа до виконання, тобто погашення заборгованості по виконавчому листу №2-2618/10 здійснено добровільно, поза межами виконавчого провадження (а.с.196 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання поруки за договором поруки припиненої, суд першої інстанції виходив з того, що основне зобов`язання за договором про іпотечний кредит №2168-н від 04.12.2007 року припинено, іпотечний договір від 07.12.2007 року за №7843 припинений, а також те, що заборгованість за кредитним договором №2168-н від 04.12.2007 року, згідно рішення Біляївського районного суду Одеської області №2-2618/10 (виконавчий лист №2-2618/10 виданий 14.02.2017 року) була погашена до моменту подачі виконавчого листа до виконання, тобто погашення заборгованості по виконавчому листу №2-2618/10 здійснено добровільно, поза межами виконавчого провадження.

Також судом першої інстанції зроблено висновок про те, що наявність рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки в рішенні питання припинення поруки не досліджувалось, тому таке рішення не є визначальним і таким що звільняє від доказування.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим виходячи з наступного.

Судом встановлено, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2010 року (цивільна справа №2-2618/2010) з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за кредитним договором на суму 1254080,29 грн. з яких: 5878,66 грн. заборгованість за кредитом; 1175840 грн. залишок заборгованості за кредитом; 69159,65 грн. заборгованість за відсотками; 3201,13 грн. пеня (а.с. 21-21 т.1).

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2013 року (справа № 1506/6418/2012) з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за іпотечним кредитом №2168-н від 04.12.2007 року в сумі 1028447,98 грн. (а.с. 30-32 т. 2).

Відповідно до статті 14 ЦПК України (в редакції 2004 року) судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя не змінює змісту у відповідного правовідношення характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати.

Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (SvetlanaNaumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67 цс 20), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України, в редакції 2004 року).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України немає. Тому висновок суду про наявність підстав для задоволення позову про визнання договору поруки припиненим за наявності рішення суду про стягнення боргу, яке виконане добровільно з поручителя є помилковим. (Постанова Верховного Суду України у справі № 6-1199цс16 від 06 липня 2016 року)

Посилання суду першої інстанції на ті обставини, що рішення Біляївського районного суду Одеської області від 22 грудня 2010 року (цивільна справа №2-2618/2010)по виконавчому листу №2-2618/10 виконане добровільно, безпідставні та спростовуються тим, що заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25.04.2013 року (справа № 1506/6418/2012) з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за іпотечним кредитом №2168-н від 04.12.2007 року в сумі 1028447,98грн., порука не може бути припиненою, якщо наявне судове рішення про стягнення з поручителя на користь кредитора заборгованості за кредитним договором.

Також колегія суддів наголошує на тому, що стягуючи кредитні кошти, у тому числі з поручителя, суд перевіряв чинність та строк дії договору поруки, незалежно від заявлених вимог про припинення поруки, так як інакше неможливо було б задовольнити позов кредитора, саме у справі про стягнення заборгованості поручитель має пред`явити зустрічний позов або заперечення щодо того, чи є чинною порука. Якщо спір вирішений, то подальше звернення з позовом про визнання поруки припиненою не допускається.

Власне такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 року у справі №462/5368/16-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, що порука припинена, шляхом виконання кредитного договору, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню з тих підстав, що для ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції є мотивування зазначене у цій постанові.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення длясправи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з відмовою у задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим договору поруки,з вищевказаних підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим договору поруки відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 листопада 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра