ПОСТАНОВА
Іменем України

01 листопада 2022 року м. Кропивницький

справа № 398/444/20

провадження № 22-ц/4809/269/22

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у складі судді Нероди Л.М. від 02 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом скасування боргу, -

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що у лютому 2015 року банк відкрив на його ім`я картковий рахунок із встановленням кредитного ліміту в розмірі 8000 грн. З 03.03.2015 по 02.02.2018 він проходив службу в Збройних силах України, а 10.06.2015 був відряджений у район проведення антитерористичної операції. Позивач зазначив, що 25.06.2016 його картка була заблокована, однак з 26.06.2016 по 21.04.2019 невідома особа користувалася цією карткою, внаслідок чого були зняті грошові кошти на суму 35 968,21 грн. З урахуванням нарахованих відсотків та штрафних санкцій заборгованість за кредитним договором становить 42 546,19 грн. По завершенню служби, він неодноразово звертався до банку, з вимогою про списання вказаної заборгованості, однак банк продовжує безпідставно вимагати в нього ці кошти.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відновити становище, яке існувало до 25.06.2016, шляхом списання боргу.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено, з підстав недоведеності позовних вимог.
В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.05.2005 року до 21.04.2006 року, а також з 03.03.2015 року до 03.03.2018 року проходив службу в Збройних силах, що підтверджується довідкою №4/209, виданою 04.09.2019 року військовим комісаром Олександрійського ОМВК.
Довідкою №2539, виданою 20.08.2015 року командиром військової частини НОМЕР_1 підтверджується, що з 15.06.2015 року ОСОБА_1 перебуває у відрядженні в районі проведення Антитерористичної операції.
Відповідно до довідки №4963, виданої 10.12.2015 року командиром військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_1 з 17.06.2015 року до 19.09.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції у м. Маріуполь Донецької області.
Листом № від 29.10.2019 року АТ КБ «Приватбанк» повідомило ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором SAMDNWFC0 від 16.02.2015 року станом на 29.10.2019 року у розмірі 42 546,19 грн.
Встановивши дані обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заборгованість за кредитним договором виникла внаслідок зняття грошових коштів з його заблокованої картки невідомою особою, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду.
Відповідно до положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.
Як правило, особа, чиї права порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування чергових платежів, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55,124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Принцип ефективності закріплений і у чинном ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів правомочної особи.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції.
У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
ЄСПЛ, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набрало статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) та у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 686/936/19 (провадження № 61-14894св19).
Визначення відповідачем у повідомленні про наявність кредитної заборгованості, розміру заборгованості в сумі 42 546,19 грн. за кредитним договором SAMDNWFC0 від 16.02.2015 є лише фіксацією такої заборгованості, і відношення до неї Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», яка не встановлює для позивача будь-яких обов`язків.
Тому оскарження лише факту визначення відповідачем розміру такої заборгованості, яка по суті є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
Таке повідомлення із зазначенням розміру заборгованості може бути визнано як докази в спорі (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема, щодо стягнення заборгованості, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку щодо дійсності та обґрунтованості такого нарахування боргу.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про відновлення становища, яке існувало до його порушення є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову саме з цих підстав.
При цьому апеляційний суд не робить висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову, оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі вирішення іншого спору при застосуванні належного способу захисту.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.
Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про відмову у задоволенні позову, однак помилково мотивував своє рішення недоведеністю позову, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.11.2022.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич