Дата документу 09.11.2022
Справа № 334/9395/21
Провадження № 2/334/1169/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Баруліной Т. Є.,

за участю секретаря Півень М.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_2 до Запорізької міської ради про визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до Запорізької міської ради про визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним. В позові зазначила, що вона являється власником в порядку спадкування за заповітом житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2015 року, реєстрація права власності здійснена на підставі цього рішення суду 23.05.2016 року. При оформлені спадщини за заповітом на земельну ділянку під належним їй житловим будинком з`ясувалось, що державний акт на право приватної власності на землю на бланку серія ЗП 24-000410 на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану на території АДРЕСА_1 був виданий та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №314 від 01.06.1998 року на ім`я спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою передачі у приватну власність вказаної земельної ділянки та видачі вказаного державного акту є рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №246/102 від 23.04.1998 року. Тобто, як рішення виконавчого комітету так і державний акт були прийняті та видані на ім`я померлої ОСОБА_3 після її смерті, тому у неї не виникло право власності на цю земельну ділянку, а отже й не виникло право спадкування у позивачки, оскільки він виданий на ім`я померлого після його смерті. Оскільки даний державний акт є чинним, а також згідно записів у книгах реєстрації вказана земельна ділянка має кадастровий номер :04: 009:0266 належить ОСОБА_3 , тому вона не може реалізувати своє право на отримання в користування (оренду) чи власність (в т.ч. приватизацію) земельну ділянку. Інформація про вказану земельну ділянку при видачі Державного акта відповідно до діючого на той час законодавства внесено до Державного реєстру земель. Реєстрація та видача державного акта на право приватної власності на землю після смерті спадкодавця ОСОБА_3 на ім`я померлої, порушило право позивачки, як її спадкоємиці за заповітом та власниці будинку, на користування та приватизацію земельної ділянки, яке належало їй з моменту відкриття спадщини, в силу її прийняття. Вона має право користуватися вказаною земельною ділянкою, однак не може реалізувати своє право по розпорядженню нею до державної реєстрації її речового права на земельну ділянку, чому перешкоджає чинність державного акта, виданого з порушеннями ч.2 ст.9 ЦК УРСР (1963 року). Тому вважає, що визнання недійсним державного акта є необхідним та достатнім способом захисту її права.

Позивачка просить суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю на бланку серія ЗП 24-000410, виданий на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 площею 0,10 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, виданий 01.06.1998 року Запорізькою міською радою народних та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №314.

В судове засідання позивачка не з`явилася. Представник позивачки адвокат Заярна М.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі. В поясненнях на позовну заяву, вважають, що право власності на спірну земельну ділянку у спадкодавниці ОСОБА_3 у зв`язку зі смертю не виникло, а отже й не виникло право спадкування у позивача. На думку відповідача, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 не переходила у приватну власність та залишається у комунальній формі власності. Однак, управлінням Держкомзему Запорізької області відповідний документ було зареєстровано у поземельній книзі та видано акт на право приватної власності на землю на бланку серія ЗП №24-000410, що породило колізію, де позивач не має можливості оформити земельну ділянку у встановленому Законом порядку. На підставі вище переліченого, просять вирішити справу на розсуд суду.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт, та все своє майно заповідала ОСОБА_2 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій державного нотаріуса Другої Запорізької державної нотаріальної контори Федченко О.О., виданої 04.04.2019 року, ОСОБА_2 відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку в зв`язку з тими обставинами, що Державний акт на право приватної власності на землю ЗП 24-000410, виданий 01.06.1998 року Запорізькою міською радою на ім`я ОСОБА_3 та рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №246/102 від 23.04.1996 року, яке було підставою для видачі вищезазначеного державного акту було винесено після смерті визначеного власника., що є порушенням існуючого законодавства.

Відповідно до наданого суду Державного акту на право приватної власності на землю виданого на ім`я ОСОБА_3 вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №246/102 від 23.04.1996 року їй передається у приватну власність земельна ділянка, площею 0,10 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 . Земля передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №314, виданий 01.06.1998 року Запорізькою міською радою народних депутатів на бланку серія ЗП 24-000410.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 , померла, ІНФОРМАЦІЯ_1 , до прийняття рішення виконавчим комітетом міської ради народних депутатів щодо передачі їй у приватну власність земельну ділянку від 23.04.1998 року, тобто рішення прийнято вже після смерті визначеного власника, що є порушенням Цивільного кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 9 ЦК УРСР (1963 р.) правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю.

Відповідно до Витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 04.03.2019 року підтверджується право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий № :04:009:0266 площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Державного акту від 01.06.1998 ЗП 24-000410, виданого на підставі рішення органу місцевого самоврядування Запорізької міської ради 23.04.1998 246/102.

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, були визначені ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дія ст. 23 була зупинена відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до частин 1, 4 статті 30 ЗК України (1990 р.) (в редакції чинній на 21.11.1996 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК УРСР (1963 р.) часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Як видно із статті 548 ЦК УРСР (1963 р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

25.05.2016 року право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 01 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2015 року №334/7050/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Згідно з частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Державний акт на право власності на земельні ділянки є документом, що посвідчує право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку (постанова Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц).

Обставини справи вказують на неможливість самостійного скасування державного акту (який порушує права позивачки) органом місцевого самоврядування, внаслідок цього ОСОБА_2 , яка з набуттям права власності на житловий будинок, має право на одержання у власність земельної ділянки для його обслуговування, проте не має можливості переоформити ділянку на своє ім`я, чим порушені її права.

Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в аб.2 п. 2 постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, враховуючи викладене, беручи до уваги, що вищевказаний державний акт, виданий на ім`я ОСОБА_3 , на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів, яке було прийнято 23.04.1998 року, тобто вже після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є порушенням законодавства. Позивачка ОСОБА_2 не може реалізувати своє право на отримання даної земельної ділянки, що порушує її права як власника житлового будинку, тому суд приходить до висновку, що вказаний державний акт необхідно визнати недійсним.

Вимога про стягнення судових витрат позивачем не заявлена.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280-281, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Державний акт на право приватної власності на землю на бланку серія ЗП 24-000410, виданий на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий №:04:009:0266, розташовану в АДРЕСА_1 площею 0,10 га цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, виданий 01.06.1998 року Запорізькою міською радою та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №314 - визнати недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Баруліна Т. Є.