КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1105/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Зюнькіної Вікторії В`ячеславівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання шлюбу недійсним,

встановив:

у грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним шлюбу, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , зареєстрований 2 лютого 2018 року у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №152.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 71 рік помер його батько - ОСОБА_3 , який заповіту не залишив. У результаті ознайомлення з матеріалами спадкової справи №3/2018 він дізнався, що окрім нього та його брата, заяву про прийняття спадщини подала ще одна особа - ОСОБА_2 , з якою його батько зареєстрував шлюб 2 лютого 2018 року.

Позивач стверджував, що на момент смерті його батько був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але останній час проживав за адресою АДРЕСА_2 з дозволу колишньої дружини - ОСОБА_4 , з якою вони продовжували спілкуватися та спільно вирішували всі побутові та інші проблеми одне одного. Його батько нікому про шлюб з ОСОБА_2 не розповідав, відповідно ні він, ні інші родичі не знали про вказаний шлюб.

Позивач вважав, що його батько, вступаючи у оспорюваний шлюб, не усвідомлював значення своїх дій, легковажно знехтувавши наслідками, так як хворів на рак.

Позивач зазначав, що в останні дні свого життя ОСОБА_3 повідомив колишню дружину ОСОБА_4 про те, що має стосунки з відповідачем, після чого ОСОБА_4 повідомила відповідача про смертельний діагноз ОСОБА_3 , а відповідач лише в останній тиждень життя ОСОБА_3 почала доглядати за ним.

Позивач вважав очевидним, що оспорюваний шлюб його батька та відповідача був

зареєстрований без наміру створити сім`ю, адже останні не проживали разом, не вели спільного господарства, відповідачка не переймалася здоров`ям ОСОБА_3 та не підтримувала його.

Позивач стверджував, що внаслідок реєстрації оспорюваного шлюбу відповідач претендує на частку спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , зменшивши його частку з 1/2 до 1/3 частини у спадковій масі, отже він є особою, права якої порушені у зв`язку з реєстрацією оспорюваного шлюбу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Зюнькіна В.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, наданим доказам та показам свідків.

Представник позивача зазначає, що судом не було враховано, що померлий ОСОБА_3 не знайомив своїх рідних та друзів з відповідачкою, що близькі знайомі померлого не були обізнані про його новий шлюб.

Представник позивача вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 фактично до останніх днів свого життя вів активний спосіб життя, не відповідає обставинам справи та суперечить медичним документам, згідно яких ОСОБА_3 за рік до смерті вже хворів на рак, а відтак не міг вести активний спосіб життя та потребував догляду.

Представник позивача стверджує, що показання свідків, яких було допитано за клопотанням відповідачки, взагалі не мають доказової сили у даній справі, адже вони взагалі не були свідками будь-яких відносин між покійним і відповідачем, і ґрунтували свої показання на припущеннях, повідомлених зі слів відповідачки, та нібито зі слів покійного.

Також представник позивача вважає, що суд першої інстанції неправомірно не залучив до участі у справі сина покійного ОСОБА_5 , так як судове рішення стосується його прав та законних інтересів, зокрема як спадкоємця після смерті свого батька, тому вказана обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Представник позивача зазначає, що факт спільного проживання ОСОБА_3 з відповідачем не підтверджується жодним належним доказом у справі, а навпаки, повністю спростовується показаннями свідків позивача, документально підтвердженим фактом смерті покійного саме в квартирі ОСОБА_4 , наявністю в квартирі ОСОБА_4 всіх особистих речей покійного.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції на підставі пояснень сторін, показань допитаних свідків вірно встановлено, що вони з ОСОБА_3 проживали спільно, мали права та обов`язки між собою, вели спільне господарство, а метою реєстрації шлюбу обох сторін був намір створити сім`ю та набути прав та обов`язків подружжя.

При цьому, позивачем не було доведено належними та допустимими доказами свої вимоги, а майже усі його доводи є виключно думкою позивача, які не мають документального підтвердження.

Представник позивача - адвокат Зюнькіна В.В. підтримала доводи апеляційної скарги та зазначила, що даний позов не заявлений з підстав того, що ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а у зв`язку із фіктивністю укладеного з відповідачкою шлюбу, оскільки ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_2 не мали наміру

створити сім`ю, разом не проживали, не мали спільного бюджету, не піклувалися один про одного.

Представник відповідачки - адвокат Коваленко С.В. підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу, зазначивши, що позивачем не було надано доказів у підтвердження своїх позовних вимог.

Третя особа подала заяву про розгляд справи у відсутність її представника (с.с.216-217, т.2).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача та відповідачки, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 лютого 2018 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Дніпровському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 152.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 28 серпня 2018 року (с.с.12 т.1).

Позивач є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно 22 грудня 2015 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (с.с.11 т.1).

16 листопада 2018 року позивач ОСОБА_1 подав до органу нотаріату заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3 (с.с.14 т.1)

Відповідачка ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 6 листопада 2018 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (с.с.17 т.1)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду не було доведено, що спадкодавець та відповідачка уклали шлюб без реального наміру створити сім`ю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Частиною першою статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду представник позивача підтвердила, що підставою даного позову не є посилання на те, що ОСОБА_3 у момент реєстрації спірного шлюбу не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак доказів цим обставинам позивач суду не надавав і клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи не заявляв.

Добровільність шлюбу є однією з основних засад сучасного сімейного права. Тому порушення умов щодо добровільності шлюбу є підставою для визнання його недійсним. Згода особи є способом зовнішнього виявлення її внутрішньої волі на реєстрацію шлюбу.

Державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства.

Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Однак не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам.

Частиною 2 ст. 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний ним шлюб є фіктивним, так як ОСОБА_3 нікому про нього не розповідав, він та ОСОБА_2 разом не проживали, не вели спільного господарства, не турбувалися один про одного, а відтак не мали наміру створити сім`ю.

Під час апеляційного розгляду представник позивача також додала, що ОСОБА_3 уклав шлюб, щоб «пишатися перед друзями».

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частини перша, друга статті 41 СК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина перша, друга статті 89 ЦПК України).

З аналізу змісту статей 12, 77, 81, 89 ЦПК України можна дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Суд першої інстанції, допитавши свідків, заявлених як представником позивача, так і відповідачкою, прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 добровільно зареєстрували шлюб з наміром створити сім`ю, що підтверджується також наданими фотокартками, вели спільне господарство, проживали разом, після виявлення у ОСОБА_3 онкологічного захворювання ОСОБА_2 доглядала за ним, турбувалася про нього.

Колегія суддів не вбачає правових підстав для переоцінки показів свідків, наданих судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що рідні ОСОБА_3 не знали про його одруження на ОСОБА_2 , не є підставою для задоволення позовних вимог, так як судом першої інстанції встановлено, що рідні спадкодавця рідко з ним спілкувалися, а відносини з колишньою дружиною ОСОБА_4 зводилися до матеріального забезпечення їх спільного сина.

Колегія суддів вважає, що якби у позивача були добрі та довірливі стосунки з батьком, у батька не було б підстав приховувати намір укладення шлюбу, оскільки таке неповідомлення батьком свого сина, не свідчить про фіктивність укладеного шлюбу без наміру створити сім`ю, так як це було особисте життя особи і його бажання, і не повідомлення даного факту позивачу не може ставити під сумнів законність укладеного шлюбу.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не надано оцінки наявній у матеріалах справи медичній документації, яка спростовує твердження відповідачки про те, що ОСОБА_3 вів активний спосіб життя, колегія суддів вважає безпідставними, так як позивачем не були надані медичні висновки, що захворювання, на які за життя страждав ОСОБА_3 , заважали йому вести активний спосіб життя, у тому числі і добровільно зареєструвати шлюб з відповідачкою.

Твердження позивача, що ОСОБА_3 страждав на алкоголізм, не підтвердили ні допитані судом свідків, ні надана суду медична документація.

Виходячи з вищевикладеного, під час розгляду справи судом позивач не довів належними та допустимими доказами відсутність у його батька та відповідачки реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було доведено фіктивності шлюбу, укладеного між його батьком ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом до участі у справі не було залучено ОСОБА_5 , сина ОСОБА_3 , інтереси якого зачіпаються даним спором, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, колегія суддів вважає

необґрунтованими, оскільки ОСОБА_5 , будучи повнолітньою особою, не звертався до суду із заявою про залучення його до участі у справі, не був він залучений до участі у справі і самим позивачем. Крім того, суд відмовив у задоволенні позовних вимог, а відтак не вирішував питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, переоцінювати які апеляційний суд правових підстав не вбачає, суд правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зюнькіної Вікторії В`ячеславівни залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк