Справа № 567/1009/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

при секретарі - Пономаренко Р.А.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житлом,

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення відповідача права на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 звернувся ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову вказує, що йому на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у даному будинку зареєстрований його племінник ОСОБА_3 , який більше 15 років у належному позивачу будинку не проживає.

Вказує, що відповідач виїхав з будинку та не проживає в ньому більше 15 років, однак не знявся з реєстрації. Він фактично не проживає у вказаному житлі по теперішній час і не бере участі в утриманні будинку та оплаті витрат за житлово-комунальні послуги. Всі особисті речі та майно відповідача за даною адресою відсутні.

Вказує, що відповідач не веде з ним спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тому він вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житлом, передбачених ст.71 ЖК України, немає.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному йому будинку, а факт його реєстрації створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном, просить позбавити відповідача права на користування житлом: будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 30.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відповідно до ч. 2 ст. 131 ЦПК України, згідно якої у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться, а також шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України. Заперечень проти позову відповідач не подавав, жодних клопотань від його імені на адресу суду не надходило.

Суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті, заочно, та дійшов до висновку про можливість ухвалення рішення на підставі наявних у справі доказів.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснила, що ОСОБА_2 на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Вказує, що у даному будинку також зареєстрований племінник позивача ОСОБА_3 . Зазначила, що відповідач, забравши свої речі, виїхав з належного позивачу будинку на інше постійне місце проживання та більше 15 років там не проживає. Вказує, що перешкод в користуванні будинком відповідачу позивач не чинив.

Вказує, що реєстрація відповідача створює позивачу значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює належне розпорядження ним своєю власністю.

Зазначила, що відповідач не проживає у даному будинку та не користується ним, не бере участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному позивачу житловому приміщенні створює для позивача, як власника, незручності, просить позбавити відповідача права на користування зазначеним житловим приміщенням.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що ОСОБА_3 проживав в належному позивачу будинку до 2012 року. З того часу відповідач в будинку позивача не проживає та приїжджав лише один раз в 2014 році.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем протягом останніх п`яти років. Вказує, що за цей час вона жодного разу не бачила в будинку позивача ОСОБА_6 .

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.09.2020 встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с7)

Відповідно до довідки про склад сім`ї від 18.08.2022 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.8)

Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Острозької міської ради Рівненської області від 29.08.2022. (а.с.11)

Відповідно до акту перевірки житлових умов від 05.10.2022 вбачається, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає близько 10 років. (а.с.33)

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим в будинку АДРЕСА_1 , який належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та не реєструвався.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Водночас, відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Також відповідно до пп. 2) п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з цим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт не проживання ОСОБА_3 більше року в будинку, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному житлі протягом тривалого часу та доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем не надано.

У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачу житлі більше одного року, договору на користування житлом з власником будинку не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак його право підлягає захисту, шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідача права на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення, що в цілому відновить порушене право позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в :

позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про позбавлення права користування житлом задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач може оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку у загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14.12.2022.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.