Номер провадження: 22-ц/813/7071/22
Справа № 510/215/22
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Ренійський морський торговельний порт»,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 24 березня 2022 року у складі судді Дудник В.І.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Ренійський морський торговельний порт» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виплат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач працював докером-механізатором комплексної бригади на навантажувально-розвантажувальних роботах у ДП "Ренійський морський торговельний порт" та 13.08.2020 року був звільнений, проте, відповідач несвоєчасно розрахувався з заборгованістю по заробітній платі, у зв`язку просив стягнути на свою корить середню заробітну плату за час затримки виплат у розмірі 142 305,68 грн.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 24 березня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 08.12.2020 у розмірі 31 189 грн. 65 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, ДП «Ренійський морський торговельний порт» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на 08.12.2021 у розмірі 15 458,76 грн.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що погоджується з тим, що судом було взято до уваги дані щодо підрахунку, які містяться у довідці-розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку від 31.01.2022 №994, наданого скаржником у розмірі 56 565,03 грн. Згідно розрахунків, здійснених скаржником відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку станом на 08.12.2021 складає 56 565,03 грн. Сторони обопільно погодилися з даною сумою, проте, скаржник вважає, що вона підлягає зменшенню. На думку відповідача, зменшена сума у розмірі 31 189,65 грн. (що відповідає сумі заборгованості з невиплаченої позивачу заробітної плати на день звільнення) є непропорційною та не відповідає принципу співмірності. Зазначив, що суд залишив поза увагою правову позицію Рівненського апеляційного суду від 27.01.2022 року у справі №569/5739/21, який в своєму рішенні застосував істотність частки суми основного боргу в порівнянні із середнім заробітком. Враховуючи критерії справедливості, пропорційності, на думку апелянта, розмір відповідальності за невиконання вимог ст. 116 КЗпП при звільненні позивача має становити 15 454,76 грн. та є співмірним з сумою заборгованості по заробітній платі (31 189,65 грн.) з розрахунку 295,24 середньоденна заробітна плата позивача*0,22*238 дні затримки=15 454,76 грн. Апелянт також зазначив, що суд ухвалюючи рішення не врахував висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП "Ренійський морський торговельний порт".

13.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено згідно з наказом від 03.08.2020 №113-П за угодою сторін.

При звільненні ДП "Ренійський морський торговельний порт" не провело з ОСОБА_1 остаточний розрахунок.

Відповідно до довідки ДП "Ренійський морський торговельний порт" №991 від 18.01.2022, виданої ОСОБА_1 , заробітна плата з листопада 2019 року по лютий 2020 року та з квітня 2020 року по липень 2020 року нараховувалася останньому, проте виплати відповідачем не проводились.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2021 року з ДП "Ренійський морський торговельний порт" на користь ОСОБА_1 стягнуто суму заборгованості з заробітної плати за липень 2020 року у розмірі 6 664 грн. 26 коп.

08.12.2021 відповідачем здійснений фактичний розрахунок з позивачем.

Станом на 18.01.2022 заробітна плата за період з листопада 2019 року по липень 2020 року погашена в повному обсязі, що підтверджується довідкою ДП "Ренійський морський торговельний порт" №991 від 18.01.2022.

З довідки-розрахунку від 31.01.2022 №994 вбачається, що за період з 14.08.2020 по 08.12.2021 за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за відрахуванням обов`язкових платежів з розрахунку відпрацьованих 238 днів розмір середнього заробітку становить 56 565,03 грн.

Суд першої інстанції задовольняючи позов частково та зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки до 31 189,65 грн виходив з вказаної довідки-розрахунку, а також наказу відповідача про зміну режиму робочого часу для працівників ДП "РМТП", внаслідок чого на встановлений наказами період змінювалася кількість відпрацьованих працівником годин на тиждень і сума заробітку у зв`язку з цим. Також судом було враховано факт систематичних невиплат заробітної плати працівнику даного підприємства та як наслідок вплив на його матеріальний стан.

Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача не було здійснено всіх належних виплат, останній має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В свою чергу, відповідач не заперечував проти нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, проте вважає, що сума стягнення не є непропорційною та не відповідає принципу співмірності.

Разом з тим як визначено ст. 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказана правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N761/9584/15-ц. Висновки Великої Палати Верховного Суду неодноразово підтвердженні Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 липня 2020 року у справі N761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі N 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі N 152/1957/15.

З викладеного слідує, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Як встановлено судом першої інстанції позивач був звільнений 13.08.2020, у період з листопада 2019 року по лютий 2020 та з квітня 2020 року по липень 2020 року виплати заробітної плати позивачу не здійснювалися, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Остаточний розрахунок з позивачем було здійснено лише 08.12.2021.

Отже, строк затримки у відповідності до відпрацьованих днів до повного погашення заборгованості становить 238 дні, тому з урахуванням розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 295,24 грн., розмір середнього заробітку, який належить до виплати позивачу становить 56 565,03 грн.

Враховуючи обставини даної справи, а саме період затримки виплати заборгованості; відсутність доказів щодо поважних причин затримки розрахунку; порушення систематичності отримання заробітної плати; неодноразові звернення позивача до відповідача з вимогою здійснити виплати; визнання відповідачем розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 56 565,03 грн, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника до суми - 31 189,65 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що за обставин даної справи, критерієм для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку не може бути розмір задоволених судом позовних вимог позивача про стягнення зарплати у розмірі 6 664,26 грн, оскільки вказана сума стягнута у судовому порядку, водночас станом на день звільнення заборгованість була значно більшою.

Суд першої інстанції врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанову від 26 червня 2019 року у справі N761/9584/15-ц та з огляду на наявні в матеріалах справи докази дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового зменшення розміру суми відшкодування до 31 189,65 грн,яка відповідає сумі заборгованості із невиплаченої позивачу заробітної плати на день звільнення.

Судом першої інстанції також було прийнято до уваги ту обставину, що строк звернення позивача до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є невеликим, таким, що не був умисно затягнутий останнім з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та дестабілізації фінансового стану ДП "РМТП". Так, після винесення судового рішення у справі N510/1302/21 та набрання ним законної сили, позивач одразу ж звернувся за його примусовим виконанням, а після закінчення виконавчого провадження та зарахування коштів на банківську картку (08.12.2020) 21.02.2022 року (через 2 місяці) звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Водночас підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку до 15 454,76 грн апеляційний суд не вбачає.

Судом першої інстанції було надано оцінку посиланням відповідача на висновки у справі N761/9584/15-ц та вірно встановлено, що у вказаній справі відповідачем була розрахована сума, яку працівник, недоотримавши належні йому кошти, міг би сплатити, як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя (за прикладом процентних ставок у АТ КБ "ПриватБанк"). Водночас законодавчо відсутній такий підхід у підрахуванні розміру матеріальних втрат працівника при затримці з ним розрахунку. Суд при прийнятті судових рішень застосовує принципи співмірності, пропорційності та розумності.

Доводи апелянта про відсутність його вини у виникненні заборгованості по заробітній платі та неможливість своєчасно розрахуватись з позивачем при звільненні апеляційний суд вважає неспроможними з огляду на те, що вимоги позивача щодо наявності підстав для відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, визнаються апелянтом, водночас оспорюється розмір зменшення середнього заробітку за час затримки.

Доводи апеляційної скарги щодо невірно визначеного розміру судових витрат підлягають задоволенню, оскільки витрати підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог, які виходячи з суми стягнення складають 313 грн, тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 24 березня 2022 року змінити в частині стягнення судових витрат, стягнути з Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 313 грн, в решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: