Провадження № 2/522/1818/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

08 листопада 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря Звонецької І.М.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

21 вересня 2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з відповідачкою позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2008 року по 02.12.2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 року у справі № 522/16927/20, яке набрало законної сили 01.01.2021 року.

Під час шлюбу сторонами було набуто нерухоме майно, яке було оформлено на ім`я відповідачки. Позивач зазначає, що майно набуте у шлюбі колишнім подружжям придбавалось як за спільні кошти, так і за особисті грошові кошти ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_3 .

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки, майно ними було придбано в період шлюбу, то належить їм на праві спільної сумісної власності. За позовом, посилаючись на ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України, позивач просив суд здійснити поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, що є об`єктом права спільної сумісної власності: визнати за позивачем право власності на 1/2 частину:

- квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

- машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 15,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 24 вересня 2021 року провадження по справі відкрито.

07 жовтня 2021 року від відповідачки на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги відповідачка не визнає, а позов вважає безпідставним. Відповідач вказує, що квартира була придбана більшою часткою за її кошти, оскільки, вона постійно працювала з 2012 року, а також виконувала всі обов`язки дружини, матері та господині. Крім того, відповідачка вважає, що позивач повинен залишити свою частину спірної квартири та спірного паркомісця на користь їх спільної доньки ОСОБА_4

07 грудня 2021 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, якою, просив змінити предмет позову наступним чином:

1. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

2. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на Ѕ частину машиномісце № 266 (двісті шістдесят шість), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

3. Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Мотивуючи зміну предмету позову позивач зазначив, що вказана квартира АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, була фактично придбана під час перебування сторін у шлюбі і за гроші із спільного сімейного бюджету ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які були залишенні ОСОБА_1 перед від`їздом до Автономної Республіки Крим.

Разом із заявою про зміну предмету позову позивачем було подано заяву про забезпечення позову, яку було судом задоволено та вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, а саме: накладено арешт на квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

22 лютого 2022 року від відповідачки до суду надійшли заперечення на заяву про зміну предмета позову.

15 липня 2022 року до суду від позивача надійшли пояснення на заперечення про зміну предмета позову.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2022 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд звертає увагу, що представник відповідача та відповідач не з`явились у судове засідання призначене на 18.07.2022 року, про яке були сповіщенні належним чином, що підтверджується відповідною розпискою про сповіщення про дату та час судового засідання. При цьому з клопотаннями про відкладення не звертались, причин неявки в судове засідання суду не пояснили.

У судове засідання призначене на 18 серпня 2022 року представник відповідача та відповідач не з`явились, про дату та час судового засідання були сповіщенні належним чином. Так, відповідно до Довідки про доставку електронного документу судова повістка про сповіщення дату та часу судового засідання доставлено до електронного кабінету представника відповідача 26.07.2022 року. При цьому з клопотаннями про відкладення не звертались, причин неявки в судове засідання суду не пояснили.

У судове засідання призначене на 18 жовтня 2022 року представник відповідача та відповідач не з`явились, про дату та час судового засідання були сповіщенні належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Суд під час судового засідання 18 жовтня 2022 року ухвалив здійснити повторний виклик відповідача, зобов`язати надати підтвердження поважності причин неявки у судове засідання.

У судове засідання призначене на 08 листопада 2022 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без присутності позивача. Представник відповідача та відповідач не з`явились, про дату та час судового засідання були сповіщенні належним чином. Так, відповідно до Довідки про доставку електронного документу судова повістка про сповіщення дату та часу судового засідання доставлено до електронного кабінету відповідача та представника відповідача 18.10.2022 року. При цьому з клопотаннями про відкладення не звертались, причин неявки в судове засідання суду не пояснили.

В даному випадку, суд вбачає застосувати положення положення яке міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.Так, Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи усталену практику Верховного Суду України, суд вбачає, що отримання відповідачем та його представником судової повістки через електронний кабінет "Елктронного суду" є належним сповіщенням про дату та час судового засідання.

Також суд вбачає за необхідне зафіксувати, що жодних клопотань по збору доказів, зупинення провадження у справі, або будь-яких інших клопотань, розгляд яких унеможливлює розглянути справу по суті до суду від обох сторін не надходило. За таких обставин, враховуючи розумні строки розгляду справи, а також спираючись на усталену практику Верховного Суду України вбачає за необхідне розглядати справу за наявними матеріалами у справі.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя слід задовольнити.

Судом встановлено, що 08 листопада 2008 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було зареєстровано шлюб, про що 08 листопада 2008 року зроблено відповідний актовий запис № 513 та видано Cвідоцтво про шлюб серія 1-АП № 076823. Від спільного шлюбу у подружжя народилась донька: ОСОБА_4 .

На підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_5 (від імені якого на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Куценко О.І. від 04.11.2015 року за реєстровим № 114 діяла ОСОБА_6 ) та ОСОБА_2 , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою Маргаритою Леонідівною 10.12.2015 року, подружжям було придбано машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Право приватної власності на вказане машиномісце 10.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бєлостоцькою Маргаритою Леонідівною було зареєстроване за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 12463779.

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посвідченого 04.11.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріна О.І., було придбано у власність квартиру загальною площею: 65.4 кв.м, житлова площа 21,9 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. Право приватної власності на вказану квартиру 25.12.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гоелз О.І. було зареєстровано за ОСОБА_2 , номер запису про право власності: 12765019.

На підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 417, виданий 25.05.2021 року, видавник: Голубенко О.М., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2020 року у справі №522/16927/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано.

19.10.2021 року на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 року у справі № 522/16927/20 ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.11.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі № 522/16927/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , і зупинена дія Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.12.2020 року.

На час розгляду справи сторони не надали підтвердження про розгляд справи в апеляційному суді, тому виходячи з наявних по справі матеріалів суд встановлює, що сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі з 2008 року.

Судом встановлено, що у шлюбі колишнім подружжям, в тому числі, було придбано:

- квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

- машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 15,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, право приватної власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 . Майно набуте у шлюбі колишнім подружжям придбавалось як за спільні кошти, так і за особисті грошові кошти ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_3 ;

- квартири АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Таким чином, суд визнає, що об`єкти нерухомості, які є предметом розгляду позову, придбані сторонами у період перебування у шлюбі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 1, 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд повинен керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічний висновок ВС зроблено у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідачка спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя вказує, що квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, подружжя придбало більшою часткою за її кошти, оскільки, вона постійно працювала з 2012 року, а також виконувала всі обов`язки дружини, матері та господині.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналогічний висновок ВС зроблено у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18).

Відповідно до постанови ВС від 20.01.2020 року встановлено, що «…У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.»

Щодо доводів відповідачки, що позивач повинен залишити свою частину спірної квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та спірного машиномісця № НОМЕР_1 , загальною площею 15,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, на користь їх спільної доньки ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

Згідно ст. 70 СК України При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правової позиції Верxовного Суду висловленій у постанові від 27.12.2019 року у справі № 297/2837/17 , відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя можливе лише у разі, якщо розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини (дітей).

При цьому свою постанову КЦС ВС мотивував тим, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Наявність обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, відповідачкою не доведено.

Відповідачкою не надано жодних доказів, про те що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Проживання спільної доньки з ОСОБА_2 само по собі не є підставою для збільшення її частки в спільному майні подружжя. Аналогічні правові позиції викладенні у наступниx постановаx ВС: у справі №756/11750/15-ц, у справі № 350/1697/14-ц, у справі № 210/6683/14-ц, у справі №297/2837/17-ц.

Відповідачкою не доведено факт усунення позивача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування їхньої неповнолітньої доньки, як уxилення позивача від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї. Також відповідачкою, не доведено виконання нею одноособово цього обов`язку як матір`ю, що ставить її у більш невигідне матеріальне становище поряд із відповідачем. Таким чином, наведені обставини вказують на відсутність правовиx підстав для застосування Судом ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

Спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя, відповідачка вказує, що квартира АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, придбана за її власні кошти, а не за кошти із спільного сімейного бюджету позивача та відповідачки, однак, наведене, не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому суд критично ставиться до посилань відповідачки.

Згідно з позиціями ВС викладеними у постановах від 7 квітня 2020 року у справі №199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17: у справах за позовами про поділ майна подружжя на яке, на думку одного з них, поширюється правовий режим спільної сумісної власності, позивачеві задля доведення цього достатньо підтвердити, що спірний об`єкт був набутий під час шлюбу.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі«Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі«Гірвісаарі проти Фінляндії»(Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином проінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи наведені норми закону, суд вважає, що придбані колишнім подружжям під час шлюбу квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 15,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, а також придбана ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частину машиномісце № 266 (двісті шістдесят шість), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку поділу спільного майна подружжя право приватної власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у сумі 5888,75 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, згідно ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 21.11.2022 року.

Суддя А.В. Науменко

08.11.22