Справа № 185/600/22
Провадження № 2/185/1615/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання Падафи А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу ЄУ № 185/600/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що позивачу належить на праві власності квартира за адресою АДРЕСА_1 . У вищевказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є колишньою невісткою позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є онуком позивача, проте вони в квартирі фактично не проживають з 2010 року, їх речі в квартирі відсутні.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, про причину неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області надала суду заяву про розгляд справи без їх участі, просять захистити майнові права дитини на житло.

Суд, враховуючи думку позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 21.04.2005, посвідченого 21.04.2005 державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за №2-1426, має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колишня дружина сина власника, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онук власника, що підтверджується довідкою № 184 від 14.01.2022, виданою КП Мірац та довідками про реєстрацію місця проживання № 274, 275 від 14.02.2022, наданими на запит суду.

Відповідно до акту ОСББ «Ленінградська, 30А» від 15.01.2022 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не мешкають за адресою: АДРЕСА_1 з 2010 року, при обстеженні квартири виявлено, що особисті речі зазначених осіб в кватирі відсутні.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

При постановленні рішення суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, якою визначено, що «Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.»

Відповідно до суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї позивача, який є власником квартири, не вела та не веде спільного господарства з ними, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, спірне житлове приміщення не є місцем проживання, «житлом» відповідача ОСОБА_2 в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як вона вже довгий час з 2010 року в спірному житлі не проживає та не вважає спірне житло місцем свого проживання та не має наміру в ньому проживати, тому наявність реєстрації відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому приміщенні є порушенням права позивача на користування житловим приміщенням, а отже й порушенням права власності позивача, тому позовні вимоги до ОСОБА_2 з огляду на положення статті 391 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог до неповнолітнього ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Статтею 16 Конвенції про права дитини визначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував висновок, що дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом.

Також Верховний Суд зазначив, що стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Закон дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання (частина 6 статті 29 ЦК України), і ця норма не передбачає винятків, тому реєстрація місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 в спірному житловому приміщенні, власником якого є його дідусь - позивач, не суперечить положенням ст. 405 ЦК України, так як відсутні поважні причини не проживання неповнолітньої особи в спірному житлі у зв`язку з її неповнолітнім віком.

Тому, дотримуючись принципу балансу захисту права власності позивача з правами дитини ОСОБА_3 , який є онуком власника спірного житла - позивача, відсутність у неповнолітнього іншого житла на праві власності чи праві користування, суд доходить висновку, що захист права дитини користуватися житловим приміщенням переслідує легітимну мету, та превалює над захистом права власності позивача, а тому в позові до неповнолітньої ОСОБА_3 слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81,89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко