РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 556/2616/21

Провадження № 22-ц/4815/1059/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Шимківа С. С., Майданіка В. В.

секретар судового засідання Крижов В. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року у складі судді Котик Л. О., ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області о 16 годині 08 хвилин, повний текст рішення складено 16 червня 2022 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20.10.2005 між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, під час перебування у якому вони збудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,1200 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839 від 12.02.2009. Крім того, за рахунок спільних грошових коштів подружжя придбало легковий автомобіль марки «Opel Astra» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , який, в подальшому, в 2018 році, відповідач, без її згоди, продав, та автомобіль марки «Opel Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Зазначене майно просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку; 1/2 земельної ділянки, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину автомобіля, марки «Opel Astra» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 та 1/2 частину автомобіля, марки «Opel Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію половину ринкової вартості легкового автомобіля марки «Opel Astra» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 в сумі 2790 доларів США, та вирішити питання сплати судового збору та судових витрат.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року вказані позовні вимоги задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 садибний (індивідуальний) житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 55 кв.м.. Визнано за ОСОБА_1 право влсності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 55 кв.м.. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 55 кв.м.. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог вмотивоване передбаченою законом презумпцією рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, а також відсутністю доказів наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, передбачених ч. 2, 3 ст. 70 СК України, у зв`язку з чим суд визнав за позивачем і відповідачем право власності за кожним на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання спільним майном подружжя та поділ транспортних засобів зі стягненням грошової компенсації за автомобіль вмотивоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що автомобіль марки «Opel Astra» було придбано і відчужено подружжям у період перебування у шлюбі та в подальшому відчужено, а виручені кошти були витрачені в інтересах сім`ї, що визнано обома сторонами. В частині вимог щодо автомобіля марки «Opel Insignia» суд керувався належними і достовірними документальними доказами того, що цей автомобіль ніколи не перебував у власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому не може бути їх спільною сумісною власністю і, відповідно, не підлягає поділу.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вмотивоване положеннями ст. 137 ЦПК України, яка передбачає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, за умови надання відповідних доказів, які підтверджують факт понесення стороною таких витрат, їхній розмір, у встановлений законом строк, та обґрунтоване тим, що стороною відповідача не надано належних доказів понесення таких витрат.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на порушення судом принципу диспозитивності, адже від ОСОБА_2 чи уповноваженої ним особи не надходило та не заявлялося позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. Пояснює, що на час придбання ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність, на ній не було жодних будівель, а садибний (індивідуальний) житловий будинок було побудовано під час перебування сторін у шлюбі, а тому він є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу у рівних частинах. Покликається на ч. 4 ст. 120 ЗК України, яка закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій він розташований, та зазначає, що право власності на земельну ділянку виникло разом із побудовою на ній будинку, навіть якщо воно не було зареєстроване. Звертає увагу, що у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право власності на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку. З наведених міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення в цій частині, залишивши без розгляду позовні вимоги в частині визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину житлового будинку, визнавши за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 007839 від 12.02.2009 року) і припинити у зв`язку з цим право власності відповідача на цю частину земельної ділянки, а також стягнути з відповідача судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Володимирецького районного управління юстиції Рівненської області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №70.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2022 року вказаний шлюб розірвано.

За час спільного проживання сторони збудували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано на ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САМ №074144 від 25 квітня 2014 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20991814 від 25.04.2014, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12 лютого 2014 року.

Вказаний житловий будинок побудований на земельній ділянці кадастровий номер 56 208 55100:01:026:0099, площею 0,1200 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839, виданого 12.02.2009 на ім`я ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку для його обслуговування та визнати її право власності на Ѕ частину цього нерухомого майна, а також визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Opel Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та Ѕ частину вартості від відчуженого автомобіля марки «Opel Astra» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В частині визнання спільною сумісною власністю подружжя житлового будинку у АДРЕСА_1 сторони досягли згоди: стороною відповідача не заперечується спільне сумісне з позивачкою право на будинок та її право власності на його половину. У апеляційній скарзі позивачкою також не оскаржується це питання.

В частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірного будинку рішення суду відповідає вимогам закону та узгоджується з положеннями Сімейного кодексу України, що регулюють поділ майна подружжя.

Так, частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 гривня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Виходячи з того, що судом визнано право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності, визнання за відповідачем права власності на Ѕ частину будинку одночасно із позивачкою, не порушує принципу диспозитивності цивільного судочинства, жодним чином не впливає і не порушує прав та інтересів позивачки.

Вимоги про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки для обслуговування спірного будинку та визнання за позивачкою права власності на Ѕ її частину, які заявлені у позові та в апеляційній скарзі, на думку апеляційного суду, є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Рішенням Володимирецької селищної ради Рівненської області №674 від 31 липня 2008 року ОСОБА_2 надано у власність шляхом приватизації земельну ділянку кадастровий номер 56 208 551 00:01:026:0099, площею 0,1200 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯЗ №007839, виданого 12.02.2009, Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-021 від 09.11.2021.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1, 2, ст..5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» , який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням названих змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. У період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок із застосування норм Закону України Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

Отже, оскільки спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача як така, що отримана ним в порядку безоплатної приватизації, вона не входить до маси спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог позовної заяви, які стосуються визнання права власності на Ѕ частину автомобіля марки «Opel Insignia» 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , та відшкодування Ѕ частини вартості від відчуженого автомобіля марки «Opel Astra» 2007 року, попередній номерний знак НОМЕР_1 , в апеляційному порядку не оскаржені, а тому, у відповідності до вимог ч. 1 ст..367 ЦПК України апеляційним судом не переглядаються.

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та безпідставність позовних вимог в частині визнання права власності позивачки на Ѕ частину земельної ділянки кадастровий номер 56 208 551 00:01:026:0099, площею 0,1200 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Майданік В. В.

Шимків С. С.