КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9114/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Машкевич К.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д.., Ящук Т.І.

при секретарі - Лащевській Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року,

встановив:

у грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати заборгованість за договорами позики спільною заборгованістю подружжя та стягнути з відповідача на його користь 1/2 її частину в розмірі 203 101 грн., а також 39 550 грн. 23 коп. інфляційних втрат та 17 795 грн. 3% річних.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з 28 травня 2015 року, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2018 року.

В період шлюбу 20.12.2016 він отримав у борг кошти в сумі 7 000 дол. США, а 16.05.2017 - в сумі 8 000 дол. США з метою внесення оплати за придбання квартири АДРЕСА_1 . Вказані кошти він частково повертав після розірвання шлюбу з відповідачем, а тому він вважає, що відповідач також має сплатити Ѕ частину коштів, в зв`язку з чим просив стягнути з неї 203 101 грн., а також інфляційні втрати в сумі 39 550 грн. 23 коп., та 3% річних, що становить 17 795 грн., та судові витрати по справі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 не є спільним сумісним майном подружжя, а була набута у спільну часткову власність, в якій сторонам по справі належить по Ѕ частині. Тому отримання коштів в борг з метою оплати за квартиру не є підставою вважати спільним боргом подружжя.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 65 та 70 СК України, стст. 31, 208, 1047 ЦК України.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.05.2015. 30.03.2016 між Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» як продавцем та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як покупцями було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 . В п. 1.1. Договору вказано, що продавець передає, а покупці приймають у власність в рівних частинах кожний майнові права на кв. АДРЕСА_1 . Вартість майнових прав була визначена в п. 3.1 Договору в сумі 1 409 265 грн. Згідно Довідки від 05.09.2017 покупцями було сплачено повну вартість квартири в сумі 1 187 196,75 грн., ПДВ 237 439,35 грн., всього 1 424 636,10 грн. Крім того, в п. 7.2. Договору вказано, що покупці стверджують, що на момент придбання майнових прав на квартиру вони перебувають у зареєстрованому шлюбі і діють за взаємною згодою.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 07.09.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О. за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, по 1/2 частині за кожним.

Положеннями ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

В ч. 1 ст. 356 ЦК України закріплено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

В даному випадку сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 у спільну часткову власність - по Ѕ частині.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, викладеним ним в позовній заяві, всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Та обставина, що всі кошти в сумі 1 409 265 грн. були сплачені продавцю шляхом перерахування з банківського рахунку ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для визнання за ним права особистої приватної власності.

Вказані обставини були встановлені постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому позивач просив визнати за ним право особистої приватної власності на 100% об`єкту житлової нерухомості.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначена квартира була набута сторонами у спільну часткову власність, а тому на неї не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

В ч. 4 ст. 334 ЦК України закріплено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

За положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 та 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики за договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Факт отримання позивачем 20.12.2016 у позику коштів від ОСОБА_3 в сумі 7 000 дол.США, та 16.05.2017 - від ОСОБА_4 , в яких зазначено, що кошти надаються з метою оплати за квартиру, не свідчать про те, що ці договори позики укладені в інтересах сім`ї і є спільним боргом подружжя.

Позивач при укладенні Договору купівлі-продажу з Комунальним підприємством з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» 30.03.2016 погодився з тим, що він набуває у власність тільки Ѕ частину квартири, а інша Ѕ набувається у власність ОСОБА_2 . Також позивач не заперечував про реєстрацію 07.09.2017 за ним та відповідачем права власності по 1/2 частин. Тому посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 в період шлюбу не працювала, жодних доходів не мала, будь-якої участі у фінансуванні оплати за придбану квартиру не приймала, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції.

Посилання позивача на висновки, які були зроблено Київським апеляційним судом в постанові від 14 квітня 2021 року у справі №761/48572/19, не впливають на правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання вказаних коштів спільним боргом подружжя, оскільки судом апеляційної інстанції було відмовлено у визнанні за ним права на 100% спірної квартири і судом апеляційної інстанції не було враховано отримання ним коштів у позику для оплати за придбану квартиру як підставу для збільшення його частки в спірній квартирі.

Посилання апелянта на суперечливу поведінку відповідача, яка полягає в тому, що ОСОБА_2 не оскаржувала в апеляційному порядку рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року у справі №761/48572/19, в якому було встановлено, що грошові кошти, які були надані в борг позивачу відповідно до розписок від 20.12.2016 та від 16.05.2017, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є безпідставнним, оскільки вказаним рішенням було визнано за кожним з подружжя по Ѕ частині спірної квартири і вказане рішення було скасоване в апеляційному порядку. Доказів про те, що відповідач визнавала факт отримання коштів у позику в інтересах сім`ї позивач не надав.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про те, що надані до матеріалів справи розписки є фіктивними, слід виключити з рішення. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Частиною першою статті 4, статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 13 ЦПК України передбачено принцип диспозитивності, згідно з яким учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з вказаних положень судовому захисту підлягає саме порушене право, тоді як в даній справі позивач, як сторона у договорах позики, та відповідач, не заявляли вимоги про визнання їх фіктивними.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з нього висновок: «Таким чином суд вважає надані до матеріалів справи розписки фіктивними». В іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2022 року змінити, виключивши з мотивувальної його частини висновок «Таким чином, суд вважає надані до матеріалів справи розписки фіктивними.».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді