Постанова

Іменем України

10 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 205/2591/21

провадження № 61-6348св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року в складі судді Приходченко О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2022 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Друга дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину, зміну частки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позову вказала, що на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів № 102/9 від 13 березня 1992 року було затверджено акт ідеальних часток домоволодіння АДРЕСА_1 (далі - спірне домоволодіння), відповідно до якого 34/100 частин цього домоволодіння належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , 37/100 - відповідачу ОСОБА_3 , а 29/100 частин визначено за ДУ-25.

Зазначала, що 29/100 частин домоволодіння відповідає квартирі АДРЕСА_2 , у якій зареєстровано її місце проживання та у якій вона фактично проживає, і до складу якої входить: тамбур площею 1,6 кв. м, ванна площею 5,5 кв. м, котельня площею 2,7 кв. м, туалет площею 0,9 кв. м, кухня площею 4,6 кв. м, прихожа площею 10,2 кв. м, житлові кімнати площею 12,2 кв. м та 9,2 кв. м, всього житловою площею 21,4 кв. м, загальною площею 46,9 кв. м.

На підставі рішення виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року з нею укладено договір найму житлового приміщення. Реєстрація права власності на спірні 29/100 частин за територіальною громадою в особі Дніпровської міської ради не проводилася.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, видане на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року в частині розміру частки успадкованого домоволодіння з 34/100 частин на 1/2 частину та в адресі домоволодіння: замість будинок « АДРЕСА_3 ».

03 серпня 2016 року на підставі зазначеного судового рішення нотаріус видала дублікат свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Посилаючись на те, що підставою видачі дубліката свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину спірного домоволодіння було судове рішення від 15 січня 2013 року, яке скасоване постановою апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, 29/100 частин спірного домоволодіння було виділено їй у користування на підставі договору найму житлового приміщення, а реєстрація права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння за ОСОБА_2 порушує її права, позивач просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним дублікат свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , виданий Другою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-386, змінити частку у праві власності ОСОБА_2 з 1/2 частини на 34/100 його частин та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 30807728 від 05 серпня 2016 року, 1/2 частки вказаного домоволодіння.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2022 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 30807728 від 05 серпня 2016 року, розмір частки 1/2 домоволодіння АДРЕСА_4 .

Змінено частку в праві власності ОСОБА_2 у домоволодінні АДРЕСА_4 із 1/2 частини на 34/100 його частини.

Установивши, що правовстановлюючим документом, на підставі якогодержавним реєстратором було ухвалено рішення про реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння за відповідачем ОСОБА_2 , є судове рішення від 15 січня 2013 року, скасоване постановою апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог саме в частині скасування рішення про державну реєстрацію та зміну розміру частки ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 08 липня 2022 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ним розмір частки Ѕ спірного домоволодіння.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскількивідсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не є власником спірної квартири, не проживає у ній та не сплачує комунальні послуги, а отже її права не порушені оскаржуваною державною реєстрацією та зміною частки ОСОБА_2 . При цьому позивач не надала належних та допустимих доказів, що свідчать про правомірність користування нею спірним житлом. Суди попередніх інстанцій у порушення принципу змагальності надали перевагу наданим позивачем доказам.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 13 березня 1992 року № 102/9 ОСОБА_5 було узаконено прибудови і господарські будівлі та затверджено акт ідеальних часток, відповідно до якого за ДУ-25 визначено 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 03 квітня 1996 року, посвідченого Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 4-1393, відповідачу ОСОБА_2 належало 34/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 , право власності на яке у встановленому порядку було зареєстровано у КП «ДМБТІ».

Згідно із довідкою № 280 про склад сім`ї і зареєстрованих у житловому будинку осіб, виданої 13 січня 2021 року Департаментом адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 , з 14 листопада 2005 року (а.с.30).

Відповідно до відомостей КП «ДМБТІ» станом на 07 вересня 2005 року право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано на 34/100 частин за ОСОБА_2 ; 5/12 частин - за ОСОБА_6 , право власності на 29/100 частин спірного домоволодіння на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради № 102/9 від 13 березня 1992 року визначено за ДУ-25, але право власності не оформлювалося.

Рішенням виконкому Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року було змінено умови договору найму житлового приміщення № 2, яке знаходиться у АДРЕСА_7 , з вибулого ОСОБА_1 на його сестру ОСОБА_1

03 серпня 2016 року Другою дніпровською державною нотаріальною контороюОСОБА_2 було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом на 34/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 з відповідною частиною господарських будівель і споруд.

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою дніпровською державною нотаріальною конторою 03 серпня 2016 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1-386, та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року зареєстровано за ОСОБА_2 , 37/100 частин - за ОСОБА_3 .

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року у справі № 422/4037/12 визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 03 квітня 1996 року, видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 , та внесено зміни до свідоцтва стосовно розміру часток успадкованого спірного домоволодіння з 34/100 частин на 1/2 частину, та в номері домоволодіння з « АДРЕСА_3 ».

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Оскільки касаційна скарга містить доводи лише в частині вирішення судами позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 05 серпня 2016 року та зміни частки у праві власності ОСОБА_2 у спірному домоволодінні, відповідно до вимог статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваних у справі судових рішень переглядається судом касаційної інстанції лише у цій частині.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Вказуючи про порушення реєстрацією за відповідачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння своїх прав, позивач ОСОБА_1 вказувала, що є квартиронаймачем у цьому домоволодінні, мешкає у ньому, зареєструвала своє місце проживання у цьому житлі з 2005 року та має на меті приватизувати частину цього домоволодіння.

Заперечуючи позов, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що оскільки ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_2 у спірному домоволодіння, частина якого належить йому на праві власності, тому у неї відсутні правові підстави для звернення до суду із цим позовом.

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З огляду на приписи статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Установивши, що ОСОБА_1 є квартиронаймачем у цьому спірному домоволодінні, мешкає у ньому та зареєструвала своє місце проживання у цьому житлі з 2005 року, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що реєстрацією за відповідачем ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння порушуються права та законні інтереси позивача, а тому обраний нею спосіб захисту права, з огляду на зміст порушеного права та характер його порушення, є ефективним.

Враховуючи зазначене, безпідставними є доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем порушення її прав, оскільки судовому захисту підлягає не лише порушене право власності, а й інші права та законні інтереси особи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Подібні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Установивши, на підставі доказів, що належним чином оцінені, що правовстановлюючим документом, на підставі якого державним реєстратором було ухвалено рішення про реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння за відповідачем ОСОБА_2 , є судове рішення від 15 січня 2013 року у справі № 422/4037/12, скасоване постановою апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про достатність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію та зміну розміру частки ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 зводяться до неналежності цих доказів та надання судами переваги наданим позивачем доказам перед наданими ним доказами, та є безпідставними й необґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій, дотримуючись принципу змагальності сторін, надали належну правову оцінку наданим сторонами доказам; всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідили наявні у справі докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язу доказів у їх сукупності.

Разом із тим суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара