Номер провадження: 22-ц/813/3852/22
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (за участі третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування) про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та встановлення порядку користування квартирою, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченко В.О. 15 червня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2020 року до суду першої інстанції звернулась ОСОБА_2 із позовом про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення позивача до квартири АДРЕСА_1 та передачі ключів від квартири, а також встановлення порядку користування квартирою наступним чином:

- виділити у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 12,0 кв.м (за планом 5);

- виділити у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 17,4 кв.м (за планом 6) з балконом, що розташований поряд з житловою кімнатою;

- у спільному користуванні співвласників залишити: кухню, коридори, ванну кімнату, вбиральню (санвузол), інші побутові приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 , як співвласник спірної квартири, обмежена у своєму праві користування квартирою, так як відповідачка, яка проживає у даній квартирі із своїм сином, не допускає у квартиру позивачку.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 та передачі ключів від квартири.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:

- виділено у користування ОСОБА_2 ізольовану кімнату площею 12,0 кв.м (за планом 5);

- виділено у користування ОСОБА_1 ізольовану кімнату площею 17,4 кв.м (за планом 6) з балконом, що розташований поряд з житловою кімнатою;

- у спільному користуванні співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено: кухню, коридори, ванну кімнату, вбиральню (санвузол), інші побутові приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,00 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції порушує житлові права інваліда - сина відповідачки ОСОБА_3 , який страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного маячного (шизофреноподбного) розладу». Крім того, апелянт вважає, що оскаржуваним рішенням суд виділив позивачці житлову кімнату 12 кв.м., що на 2,2 кв.м. більше, ніж належить їй на праві власності.

03 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подала до Одесмького апеляційного суду уточнену апеляційну скаргу, яку апеляційний суд вважає додатковими поясненнями в обгрунтування раніше поданої апеляційної скарги.

Сторони про розгляд справи на 04 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином.

03 жовтня 2022 року від ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

04 жовтня 2022 року до Одеського апеляційного суду від представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування надійшла заява, про розгляд справи за його відсутності.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року по справі №520/20282/18 , яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду 04 березня 2020 року, отримала у власність 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з двох ізольованих житлових кімнат площею 12,0 кв.м та 17,4 кв.м, балкона, кухні 6,7 кв.м., коридорів 5,4; 1,7;1,04 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні (санвузлу) 1,0 кв.м , загальною площею 48,2 кв.м, житловою 29,4 кв.м, у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с 28, 26, 35).

Право власності на1/3 частину квартири зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 липня 2020 року (а.с 40).

Іншим співвласником зазначеної квартири є рідна сестра позивачки ОСОБА_1 , якої належить право власності на 1/2 частину квартири згідно договору купівлі-продажу від 12 серпня 2000 року, відповідно до якого вона сумісно із матір`ю ОСОБА_4 придбала дану квартиру у рівних частках (а.с 20).

Позивач не може потрапити до квартири, що підтверджується її чисельними зверненням до правоохоронних органів (а.с 22,24).

Згідно інформації від ЖБК « Центральний-19», на балансі якого знаходиться будинок АДРЕСА_2 , у квартирі АДРЕСА_3 зазначеного будинку зареєстровані ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 (а.с 55), особистий рахунок по комунальним послугам за дану квартиру оформлений на ОСОБА_1 (а.с 56 ).

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1 та 2 ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи те, що позивач є співвласником спірної квартири, вона має право безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою.

Однак, у даному випадку судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , яка є співвласником квартири, не може належним чином користуватись своєю долею у спільній частковій власності, так як з боку співвласника здійснюються відповідні перешкоди у вселенні.

На підставі викладеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 та передачі ключів від квартири.

Щодо встановлення порядку користування спірною квартирою слід зазначити наступне.

Як вже вказувалось вище, спірна квартира АДРЕСА_1 в цілому складається з двох ізольованих житлових кімнат площею 12,0 кв.м та 17,4 кв.м, балкона, кухні 6,7 кв.м., коридорів 5,4; 1,7; 1,04 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні (санвузлу) 1,0 кв.м , загальною площею 48,2 кв.м, житловою 29,4 кв.м

Позивач є власником 1/3 частини спірної квартири, відповідач володіє 1/2 її частиною.

Крім того, у квартирі зареєстрований син ОСОБА_1 . ОСОБА_3 , який є інвалідом ІІ групи з дитинства, страждає на стійкий психічний розлад у вигляді «Органічного маячного (шизофреноподібного) розладу» та який, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 червня 2022 року (справа №947/35837/21), визнаний судом недієздатним.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_3 має право користування спірною житловою площею як член сім`ї власника квартири.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не звертались до суду із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи з метою визначення обмежень перебування ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 в одній кімнаті, крім того матеріали справи не містять будь-якої медичної документації з цього приводу, а відтак, доводи ОСОБА_1 в апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 повинен перебувати в окремій кімнаті, є безпідставними.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому, критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана позиція підтверджена постановою Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс15

Колегія суддів зазначає, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Про наявність конфлікту між сторонами по справі щодо користування спільною квартирою свідчить звернення позивача ОСОБА_2 із даним позовом до суду, а також звернення позивачки до правоохоронних органів. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку не лише про фактичну наявність між сторонами конфлікту, а й неможливість останніх вирішити його шляхом домовленості, яка б була прийнятною для всіх сторін конфлікту.

Співвласникам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належать 1/3 та 1/2 частки спірної квартири, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

При вирішенні питання про можливість встановлення співвласникам порядку користування спільним майном з урахуванням запропонованого позивачем варіанту виділу окремих кімнат квартири у розмірах, наближених до належних співвласникам часток, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виділення позивачці в користування однієї з ізольованих кімнат квартири, меншої площі, залишивши у спільному користування інші нежитлові приміщення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2022 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе