провадження № 22-ц/824/8754/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Чередніченком Максимом Миколайовичем, та апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину та за зустрічним позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення вартості ремонтних робіт та упущеної вигоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач за первісним позовом, орендар) звернулась до суду з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_2 , відповідач за первісним позовом, орендодавець), в якому просила суд: застосувати наслідки недійсності договору № 12/08/19 оренди (найму) автомобіля, укладеного 12.08.2019 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , стягнути з нього на її користь 227 338,13 грн, з яких: 205 819,39 грн - орендні платежі та 21 518,74 грн - витрати позивача на ремонт автомобіля.

Позов мотивовано тим, що 12.08.2019 року між сторонами укладено договір оренди транспортного засобу марки «Suzuki», модель GrandVitara. Вказує на те, що відповідач ввів позивача в оману відносно того, що автомобіль перейде у її власність, про що вона дізналася через рік після укладання договору звернувшись до адвоката. Якщо б вона про це знала раніше, то договір би не укладала. Крім того, відповідач ввів в оману позивача і стосовно технічного стану автомобіля (позивач витратила на його ремонт 4 000 доларів США). Тобто, лише в перший рік експлуатації автомобіля, позивач витратила орієнтовано 11 500,00 доларів США, що перевищує його ринкову вартість. 12.10.2020 позивач повернула відповідачу автомобіль та повідомила про небажання в подальшому ним користуватися. Відповідач почав вимагати з неї грошові кошти, повідомивши, що позивач начебто завдала йому збитків на суму більш, ніж 80 000,00 грн. Вказує, що договір є нікчемним, оскільки нотаріального не посвідчений. Тому, для застосування реституції за нікчемним договором оренди, відповідач зобов`язаний повернути позивачу сплачені ним платежі на виконання умов договору та понесені нею витрати на ремонт автомобіля.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 07.12.2020 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено її розгляд в підготовче судове засідання.

У грудні 2020 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 , відповідач 2 за зустрічним позовом), в якому просив суд визнати дійсним договір оренди (найму) автомобіля № 12/08/19 від 12.08.2019, стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_2 203 467,00 грн. вартості ремонтних робіт та запчастин, а також 43 674,40 грн - упущеної вигоди. Просив відмовити у задоволенні первісного позову.

Зустрічний позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 був укладений договір оренди, поручителем виступила ОСОБА_3 ОСОБА_1 12.08.2019 написала заяву з проханням надати автомобіль в оренду на 36 місяців, з зобов`язанням найближчим часом (впродовж п`яти днів) нотаріально засвідчити договір оренди, про що орендодавець зазначив як обов`язкове та необхідне. Автомобіль був переданий ОСОБА_1 у відмінному стані. ОСОБА_1 неодноразово проігнорувала вимогу щодо нотаріального посвідчення договору. ОСОБА_1 повернула авто в аварійному стані. Починаючи з 12.10.2020 та по день звернення до суду розмір упущеної вигоди становить 43 674,40 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2021 прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про застосування наслідків нікчемності правочину - відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення вартості ремонтних робіт та упущеної вигоди - відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - адвоката Чередніченка Максима Миколайовича, 06 липня 2022 року засобами електронного зв`язку направила апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції було встановлено факт нікчемності Договору оренди (найму) автомобіля від 12 вересня 2019 року. На думку апелянта, зазначивши підстави для відмови в задоволенні первісного позову, судом першої інстанції не було враховано, що підписаний сторонами Договір за правовою природою є договором лізингу. Вказує, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму), договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Апелянт також посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові Верховного Суду України у справі № 6-648цс16. Разом з тим апелянт наголошує, що не зважаючи на правову природу договору, відповідач у будь-якому випадку зобов`язаний повернути позивачеві орендні платежі.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції не було враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в справі №404/8187/18 від 21 грудня 2020 року, зокрема, щодо того, що в разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Апелянт вважає, що судом першої інстанції недоречно зроблені посилання на постанову Верховного Суду від 07 лютого 2019 рокупо справі № 924/778/17 та на постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 3-912гс16в, оскільки у визначених постановах викладена правова позиція щодо застосування статті 207 Господарського колексу України «недійсність господарського зобов`язання». При цьому, стаття 207 Господарського кодексу України виключена із Господарського кодексу України ще в 2018 році. Звертає увагу суду на необхідність застосування саме останньої правової позиції Верховного Суду під час вирішення тотожних спорів. Також зазначає, що суд першої інстанції не враховував того, що може бути розірваний нікчемний договір, тобто договір, який не створив жодних правових наслідків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 липня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2021 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

10 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача за первісним позовом - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Відзив було направлено засобами поштового зв`язку 08 серпня 2022 року. У вказаному відзиві відповідач за первісним позовом зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, безпідставною, наведені в ній доводи є такими, що суперечать чинному законодавству, а отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому вказує, що двостороння реституція в орендних правововідносинах є взагалі неможливою. Зазначає, що повернення орендарем ОСОБА_1 орендодавцю автомобіля і повернення орендодавцем у свою чергу ОСОБА_1 орендних платежів не можна вважати приведенням сторін у первісний стан, адже у такому разі значною мірою порушується баланс інтересів сторін. При цьому зазначає про необхідність застосування правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 3-195гс15 та Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі № 924//778/17, від 10 березня 2020 року у справі № 921/96/18. Також відповідач вказує на необхідність застосування правил частини 6 статті 21 Закону України «Про оренду землі» за аналогією закону до наслідків недійсності інших договорів оренди. Вважає, що відповідно до ОСОБА_1 у разі встановлення судом нікчемності договору оренди автомобіля повинна відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, оскільки вона користувалась автомобілем, переданим їй в оренду та споживала таким чином послугу, надану їй фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 . Помилковість позиції апелянта щодо можливості приведення сторін орендних правовідносин у первісний стан, на думку відповідача, також спростовується і правовою позицією Верховного Суду у справі № 759/9443/17. Окрім вищевказаного відповідач звертає увагу апеляційного суду на суперечливу позицію апелянта в апеляційній скарзі. Наголошує на необхідності застосування правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19, оскільки поведінка ОСОБА_1 не відповідає її попередній поведінці.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 11 серпня 2022 року засобами поштового зв`язку направив апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник апелянта уточнив, що просить скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

При цьому, зазначає, що ОСОБА_1 не виконувала свого обов`язку, передбаченого п. 10.2 Договору щодо нотаріального посвідчення Договору. Вказує, що реальними наслідками є те, що позивач виконав свій обов`язок по домовленості та передав автомобіль відповідачу за зустрічним позовом, а остання здійснювала оплату за оренду автомобіля, користувалася ним, споживаючи корисні властивості матеріального блага. Наголошує, що відповідачами не заперечувався факт користування автомобілем протягом тривалого часу, понад один рік. Таким чином, вважає, що має місце часткове виконання Договору та ухилення відповідача за зустрічним позовом від нотаріального посвідчення такого договору. Вважає, що в розумінні частини 2 статті 220 ЦК України договір є дійсним. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що автомобіль був переданий в оренду ОСОБА_2 як фізичною особою-підприємцем. Вважає, що наданий ним до зустрічного позову договір про наміри № 12/10/20 від 12 довтня 2020 року є належним доказом для підтвердження домовленості про надання автомобіля новому орендатору. Окрім того, зазначає, що в даному випадку є прямий наслідковий зв`язок між діями відповідача, що спричинили пошкодження автомобіля, який був йому переданий в оренду у відмінному стані та недоотримання вигоди позивачем від неможливості подальшої здачі в оренду автомобіля у зв`язку з його пошкодженням відповідчем.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження в справі за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2021 року та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

27 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , направлений засобами електронного зв`язку.

У вказаному відзиві позивач за первісним позовом просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову - залишити без змін.

При цьому зазначає, що з урахуванням постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 336/679/17-ц відмова (не ухилення) ОСОБА_1 від з`явлення до приватного нотаріуса для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля по причині відсутності коштів не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Вважає, що саме позивач за зустрічним позовом не мав наміру і не бажав посвідчувати Договір оренди нотаріально. Вказує, що посилання позивача на ту обставину, що ним направлялися на адресу відповідачів вимоги про нотаріальне посвідчення договору не відповідають дійсності. На думу ОСОБА_1 , договір не відповідає змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У судовому засіданні представник апелянта-позивача та третьої особи ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу позивача задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволення первісного позову скасувати і ухвалити нове судове рішення в цій частині про його задоволення. Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник просили їх апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати і ухвалити нове судове рішення в цій частині про його задоволення. Апеляційну скаргу позивача просили залишити без задоволення.

Інші учаники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми на мобільний номер телефону та повідомлення на електронну пошту, зазначені сторонами та їх представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.08.2019 між ФОП ОСОБА_2 (орендодавець), ОСОБА_1 (орендар), ОСОБА_3 (поручитель) було укладено договір № 12/08/19 оренди (найму) автомобіля, відповідно до умов якого (а.с. 10):

п. 1.1. - орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування легковий автомобіль марки «Suzuki», модель GrandVitara, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий універсал-В, державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво з реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3 , виданого ВРЕВ-11 УДАІ України в м. Києві 04.11.2009, в відмінному стані, без пошкоджень,

п. 1.2. - строком на 36 місяців (3 роки) за ціною: 140 доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати - на тиждень, та 7 300 доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті - на рік,

п. 1.3. - загальна орендна вартість автомобіля за 36 місяців складає 21 900 доларів США 00 центів,

п. 1.4. - розрахунок здійснюється орендодавцем відповідно до офіційного курсу долара США до гривні за даними НБУ на день сплати щотижневого платежу (кожного понеділка до 12-00 год.). Відповідно до п. 1.2 щотижневий платіж 140 доларів США 00 центів,

п. 1.5. - за потреби (за рішенням орендодавця) розрахунок може здійснюватися в національній чи в іноземній валюті,

п. 2.1. - строк користування тридцять шість місяців (3 роки) встановлюється з дати підписання даного договору до 12.08.2022 року включно,

п. 3.1. - передача автомобіля в оренду здійснюється за актом прийому-передачі,

п. 3.2. - у випадку бажання орендарем викупити орендований автомобіль, викупна вартість визначається у розмірі 21 900 доларів США 00 центів,

п. 3.3. - відповідно до п. 3.2. викупна вартість дорівнює 21 900 доларів США 00 центів. У випадку бажання орендарем викупити орендований автомобіль, викупна вартість розраховується згідно з курсом долара США до гривні за даними НБУ на день сплати всієї суми викупної вартості,

п. 3.4. - після закінчення строку оренди - 36 місяців (до 12.08.2022 включно) і виплатою орендарем орендної суми у розмірі 21 900 доларів США 00 центів рахувати її як суму вартості автомобіля,

п. 4.1.2 - орендар бере на себе зобов`язання здійснювати за свій рахунок і своєчасно технічне обслуговування, поточний ремонт автомобіля, вчасно міняти масло (кожні 10 000 кілометрів), змінювати фільтра, несправні агрегати, тощо, утримувати автомобіль у чистому справному вигляді,

п. 4.1.9 - у випадку повернення автомобіля орендодавцю, повернути у тому технічному стані в якому він був отриманий, з урахуванням нормального зносу,

п. 4.7 - орендодавець зобов`язується сприяти переоформленню автомобіля на орендаря після виплати за автомобіль повної суми його викупної вартості у розмірі 21 900 доларів США 00 центів - рахувати її як суму вартості автомобіля. Виплата повної суми орендної вартості за 36 місяців, здійснюється шляхом плати щотижневих платежів (відповідно до п. 6.1), шляхом внесення залишку вартості (відповідно до пункту 6.3), шляхом внесення всієї суми орендної вартості (відповідно до п.3.3.) та будь-яким іншим шляхом за згодою орендодавця,

п. 5.1. - право на автомобіль переходить орендарю з моменту повної виплати загальної орендної вартості автомобіля на 36 місяців, що складає 21 900 доларів США 00 центів - рахувати її як суму вартості автомобіля. У випадку несплати повної суми оренди - автомобіль повинен бути повернутий орендодавцю в день коли була закінчена оплата за оренду у повній комплектності та в тому технічному стані, в якому він був отриманий, з урахуванням нормального зносу, що виник у період експлуатації,

п. 5.2 - повернення автомобіля проводиться за актом прийому-передачі, з підписанням двох сторін,

п. 7.5 - дія даного договору може бути припинена на вимогу орендаря при умові повернення автомобіля в тому технічному стані, в якому він був отриманий згідного акту прийому-передачі (з урахуванням нормального зносу), та повним розрахуванням заборгованості згідно ціни прокату,

п. 10.1 - даний договір оренди підлягає нотаріальному посвідченню,

п. 10.2 - орендар приймає на себе зобов`язання на протязі 5 днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення. Зобов`язання щодо підготовки всіх необхідних документів та оплати за нотаріальне посвідчення договору покладаються на орендаря,

п. 10.3 - у випадку, якщо орендар не виконав зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля протягом 5 днів з моменту підписання договору та навмисно ухиляється від нотаріального посвідчення, у орендодавця виникає право звернутись до суду за захистом своїх права та інтересів.

Договір нотаріально посвідчений не був.

12.08.2019 сторони договору склали та підписали акт прийому-передачі легкового автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали від ФОП ОСОБА_2 автомобіль у відмінному стану без пошкоджень 12.08.2019 (а.с. 96).

Тобто, на день передачі автомобіля, він був у відмінному стані без пошкоджень, що сторони підтвердили підписавши цей акт та ОСОБА_1 взяла на себе вже подальше технічне забезпечення автомобіля.

В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 , 12.08.2019 між ФОП ОСОБА_2 (орендодавець), ОСОБА_1 (орендар), ОСОБА_3 (поручитель) було укладено договір поруки (а.с. 99), який також нотаріально не посвідчений.

В заяві від 12.08.2019 ОСОБА_1 просила ФОП ОСОБА_2 надати їй автомобіль в оренду, (а.с. 101), тобто ця заява стала передумовою укладання договору, та в ній ОСОБА_1 підписалась під наступним: «Я, ОСОБА_1 нотаріально засвідчити договір автомобіля на даний час відмовляють, адже це для мене важкий фінансовий тягар, а також, через те, що я дуже зайнята людина і у мене немає вільного часу для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля. Впродовж п`яти днів з моменту підписання договору оренди автомобіля зобов`язують з`явитись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Княжий Затон, 2/30, або іншого нотаріуса, завчасно попередивши Орендодавця, для нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля з усіма необхідними документами та коштами для цього».

12.10.2020 позивач за первісним позовом повернула автомобіль відповідачу, надавши відповідну розписку (а.с. 57), при цьому акт прийму передачі нерухомого майна сторонами не складався.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладання договору оренди автомобіля позивач та відповідач домовилися щодо усіх істотних умов договору і волевиявлення їх було вільним. Сторонами визнається як факт укладання договору оренди транспортного засобу, так і обставина того, що договір був укладений з метою настання реальних наслідків. Натомість ОСОБА_1 не довела суду, що договір був укладений із введенням її з боку ФОП ОСОБА_2 в оману. Також судом першої інстанції зроблено висновок про те, що фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за цим договором - припинятися на майбутнє. Окрім того, суд вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог в частині стягнення понесених позивачем витрат на ремонт автомобіля у розмірі 21 518,74 грн. за недоведеністю та необґрунтованістю належними доказами такого розміру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення.

Звертаючи до суду з позовом, ОСОБА_1 , зазначала, зокрема, про те, що відповідач ввів її в оману щодо наслідків укладеного Договору, оскільки вона вважала, що автомобіль перейде їй у власність. Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошувала, що даний договір за правовою природою є договором лізингу.

Проте, апеляційний суд критично оцінює дані посилання апелянта, зважаючи на таке.

Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Так, згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Однак, дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди) транспортного засобу, оскільки не передбачає істотних умов, характерних для договору лізингу, зокрема, щодо сплати лізингових платежів.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що посилання апелянта на те, що вказаний договір є договором лізингу є необґрунтованими. Окрім того, апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_1 просила застосувати до спірного договору наслідки договору купівлі-продажу, а не договору лізингу.

Також апелянтом не спросовано висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не надано жодних доказів того, що на час укладення спірного договору вона неправильно сприймала та трактувала предмет правочину та інші істотні умови останнього, що вплинуло на її волевиявлення.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами визнається як факт укладання договору оренди транспортного засобу, так і обставина того, що договір був укладений з метою настання реальних наслідків. Окрім того, з матеріалів справи також вбачається часткове виконаня позивачем вказаного договору.

Щодо застосування реституції у вигляді повернення орендних платежів суд першої інстанції зазначав про таке.

Відповідно до частини абз. 1 ч. 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

В свою чергу, абз. 2 ч. 1 ст. 216 УК України говорить про те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Судом встановлено, що відбулось виконання договору, а саме: орендодавцем був переданий транспортний засіб у користування орендаря, а орендар ним користувався та сплачував орендні платежі. В подальшому орендар повернув автомобіль орендодавцю, чим було достроково розірвано договір оренди, тобто на день розгляду справи строк дії договору закінчився.

У постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/24847/14 (3-912гс16) викладено такий правовий висновок:

«Згідно з частиною першою статті 236 ЦК правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким із моменту його вчинення.

Разом із тим частиною третьою статті 207 ГК передбачено, що виконання господарського зобов`язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов`язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов`язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов`язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов`язки передбачалися на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за цим договором - припинятися на майбутнє».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 лютого 2019 року у справі № 924/778/17.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 в частині вимог про застосувати наслідків нікчемності правочину у вигляді повернення орендних платежів.

Апелянт, не погоджуючись з таким висновком суду, зазначала, зокрема, про те, що судом першої інстанції не було враховано правовий висновок, зроблений Верховним Судом в постанові від 21 грудня 2020 року в справі № 404/8187/18.

Аналізуючи доводи апелянта в цій частині апеляційний суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже, апеляційний суд не приймає до уваги посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21 грудня 2020 року в справі № 404/8187/18, оскільки вони стосуються укладеного між сторонами договору про фінансовий лізинг, а відтак, висновки у справі № 404/8187/18 і в справі, яка переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

А відтак, вимога позивача за первісним позовом щодо повернення орендних платежів, є необґрунтованою, оскільки, враховуючи, що спірний договір за правовою природою є саме договором оренди транспортного засобу, та те, що відбулося фактичне користування майном на підставі такого договору, проведення двосторонньої реституції між сторонами не є можливим.

Тому, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за цим договором - припинятися на майбутнє.

Також, на думку колегії суддів, є вірним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог в частині стягнення понесених позивачем витрат на ремонт автомобіля у розмірі 21 518,74 грн. за недоведеністю та необґрунтованістю належними доказами, оскільки такий висновок позивачем не спростовано. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що 12.08.2019 сторони договору склали та підписали акт прийому-передачі легкового автомобіля, відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали від ФОП ОСОБА_2 автомобіль у відмінному стану без пошкоджень 12.08.2019 (а.с. 96). Отже, позивач своїм підписом особисто підтвердила, що на день передачі автомобіля, він був у відмінному стані без пошкоджень. А що стосується подальших ремонтних робіт, то відповідно до п. 4.1.2 договору оренди ОСОБА_1 взяла на себе все подальше технічне забезпечення автомобіля.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Що стосується висновків суду першої інстанції в частині відмови у задовленні зустрічного позову, то суд першої інстанції виходив з того, що ФОП ОСОБА_2 не довів суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ухилилися від нотаріального посвідчення договору, оскільки факт його непосвідченості сторонами був узгоджений при укладанні договору, що слідує з умов договору та заяви про намір укласти договір. Крім того, після укладення договору факт ухилення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від його нотаріального посвідчення ФОП ОСОБА_2 також суду не довів, а надані поштові документи та копії листів, на які посилається ФОП ОСОБА_2 про направлення листів з вимогою нотаріально посвідчити договір не містять опису вкладення, та не підтверджують ухилення від нотаріального посвідчення договору, оскільки це повинно бути волевиявлення двох сторін, а ФОП ОСОБА_2 не надав суду підтвердження з його сторони здійснення дій щодо його нотаріального посвідчення. Отже, суд першої інстанції зробив висновок, що договір оренди (найму) автомобіля № 12/08/19 від 12.08.2019 є нікчемним, оскільки всупереч вимогам закону нотаріально не посвідчений. Окрім того, суд першої інстанції вважав, що ФОП ОСОБА_2 не довів обставин, на які посилався в частині заявленої вимоги про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 203 467,00 грн. - вартості ремонтних робіт та запчастин, як і не обґрунтував належними доказами заявлену суму та не довів наявності підстав неукладення договору № 12/10/20 з ОСОБА_4 про надання в оренду автомобіля саме через аварійний його стан з причин дій ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову з таких підстав.

Як було встановлено, спірний договір за правовою природою є договором найму транспортного засобу, отже, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Вимоги до форми договору найму транспортного засобу встановлені в ст. 799 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Отже, при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року в справі № 665/2266/16-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 140/2001/17 та від 22 лютого 2021 року в справі № 545/440/18.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно було встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_2 не надав достатніх доказів свідомого безповоротного ухилення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору, та не підтвердив вчинення активних дій з його сторони щодо нотаріального посвідчення.

Так, позивачем за зустрічним позовом не було надано опису вкладення конвертів, направлених на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Поряд з цим, надані ФОП ОСОБА_2 заяви-вимоги, спрямовані на адресу відповідачів не підтверджують факт їх направлення (без опису вкладення).

Крім того, доказів про те, що відповідачі ухилялися від отримання кореспонденції, направленої на їх адресу, матеріали справи не містять та позивачем не надані, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, всі направлені відповідачам конверти, в яких, як стверджував але не підтвердив ФОП ОСОБА_2 містилося повідомлення з вимогою нотаріального посвідчення договору, повернулися адресанту без вручення адресатам (т.1, а.с.115-118).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що ФОП ОСОБА_2 не доведено належними і допустимими доказами факт безповоротного ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення укладеного договору оренди та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

А відтак, оспорюваний договір оренди не може бути визнаний дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

Щодо вимоги ФОП ОСОБА_2 про стягнення вартості ремонтних робіт та упущеної вигоди апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення.

Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.

За відсутності одного з елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

У пункті 4 частини першої статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Водночас протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та достатніх доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 та наслідками (збитками). З наданої позивачем за зустрічним позовом до суду копії розписки вбачається, що така розписка була підписана лише ФОП ОСОБА_2 , натомість акт прийому-передачі з підписами обох сторін договору оренди при повернення транспортного засобу складено не було.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Окрім того, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності ФОП ОСОБА_2 обставин, на які останній посилався в частині заявленої вимоги про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 203 467,00 грн. - вартості ремонтних робіт та запчастин, у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів у справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Ухвалюючи рішення, колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні, як первісного, так і зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Чередніченком Максимом Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова