ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року

м. Черкаси

Справа № 703/2302/21
Провадження № 22-ц/821/1448/22
Категорія: 311020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Овсієнко Олександр Іванович

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод»

представник відповідача: Сідько Олександра Станіславівна

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року (ухваленого в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області під головуванням судді Биченка І.Я., повний текст рішення складено 07 вересня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» про стягнення сум, належних працівникові при звільненні та зміну формулювання причини і дати звільнення,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

19 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» про стягнення сум, належних працівникові при звільненні та зміну формулювання причини і дати звільнення, посилаючись в обґрунтування заявленого позову на те, що, починаючи з 20 серпня 2020 року по 29 березня 2021 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» де працював на посаді складальника електричних машин та апаратів 2р. цеху полюсних котушок.

29 березня 2021 року , вказує позивач, ним було подано заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 29 березня 2021 року у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю, а саме не виплатою заробітної плати, а також просив здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку згідно з ст. 44 КЗпП України. Однак відповідач, в порушення вимог трудового законодавства у день звільнення, не ознайомив його з наказом про звільнення, не провів з позивачем остаточний розрахунок, не видав йому належно оформлену трудову книжку, не повідомив про належні до виплати суми та не виплатив вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Відмову відповідач мотивував тим, що позивач зобов`язаний відпрацювати ще два тижні. Позивач зазначив, що 29 березня 2021 року він, з`явившись на роботу, звертався до відділу кадрів з вимогою здійснити повний розрахунок, ознайомити його з наказом про звільнення та видати трудову книжку, на що отримав усну відмову.

07 квітня 2021 року, зазначає позивач, він звернувся з письмовою вимогою про ознайомлення його з наказом про звільнення, однак станом на момент звернення до суду жодних дій щодо задоволення викладених у заяві вимог відповідачем задоволено не було.

Як зазначає позивач, лише 09 липня 2021 року з відповіді на адвокатський запит він довідався, що звільнений за наказом №К-300 від 13 квітня 2021 року з 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно з п.4 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає таке звільнення неправомірним, оскільки він звертався до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю. Однак роботодавцем, в порушення вимог законодавства про працю, самостійно змінено визначену працівником у заяві причину звільнення.

З метою захисту своїх порушених трудових прав, ОСОБА_1 звернувся суду з позовом, в якому просив зобов`язати ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» змінити зазначене в наказі №К-300 від 13 квітня 2021 року формулювання причини його звільнення з роботи замість «звільнити 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України», зазначивши формулювання звільнення «звільнити 29 березня 2021 року за власним бажанням, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю»; стягнути з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 25350 грн. 67 коп., невиплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 22417 грн. 32 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2021 року по 19 липня 2021 року в сумі 27973 грн. 60 коп. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 25350 грн. 67 коп. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів.

Зобов`язано ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» змінити зазначене в наказі №К-300 від 13 квітня 2021 року формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи, вказавши замість «звільнити 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України» наступне формулювання підстави звільнення: «звільнити 29 березня 2021 року за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю».

Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 невиплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 22417 грн. 32 коп. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 березня 2021 року по 19 липня 2021 року в сумі 27973 грн. 60 коп. з відрахуванням всіх належних зборів, податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» на користь ОСОБА_1 1816 грн. витрат на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що оскільки матеріалами справи об`єктивно підтверджується наявність заборгованості по заробітній платі та невчасної виплати її позивачу, не надання відповідачем доказів на спростування доводів позивача щодо порушення трудового законодавства,враховуючи, що подана ОСОБА_1 заява від 29 березня 2021 року містила чітку підставу для звільнення - ч. 3 ст. 38 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач звільнивши позивача з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив встановлені законом права позивача.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на час звернення з позовом до суду, суд першої інстанції встановив, що середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 54889 грн. 43 коп., однак зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку в тому розмірі, про який просить позивач, а тому, вказані вимоги є також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За висновками суду, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню вихідна допомога передбачена ст. 44 КЗпП України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Смілянський електромеханічний завод»оскаржило його в апеляційному порядку, подавши 07 жовтня 2022 року апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зміну відповідачем причини та підстави звільнення позивача, оскільки підставою звільнення позивача стала саме його відсутність на робочому місці в робочий час без поважної причини 15 березня 2021 року, 16 березня 2021 року та з 31 березня 2021 по 07 квітня 2021 року, а тому відповідач був змушений застосувати до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за ч. 4 ст. 40 КЗпП України. При цьому, жодних доказів на спростування зазначених прогулів позивачем до суду не надано.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, виявивши розбіжності між надходженнями коштів на картковий рахунок та сумами, вказаними у платіжних відомостях та розрахункових листах, а також встановивши наявність заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 25350,67 грн., не вказав в яких саме періодах та в якій сумі наявні розбіжності між платіжними відомостями та зарахованими коштами на рахунок позивача та не обґрунтував з яких саме підстав виникла заборгованість у визначеному розмірі. Крім того, скаржник звертає увагу, що оскільки в день звільнення позивачеві було перераховано усі належні йому кошти, у відповідача відсутній обов`язок зі сплати середнього заробітку.

На думку особи, що подала апеляційну скаргу, є безпідставним стягнення з відповідача вихідної допомоги, оскільки у разі звільнення працівника з підстави, передбаченої ч. 4 ст. 40 КЗпП України дана виплата ст. 44 КЗпП України не передбачена.

Таким чином, на думку особи, що подала апеляційну скаргу, вбачається невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, що є достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 адвокат Овсієнко О.І. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, мотивуючи тим, що судом першої інстанції було вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та надано належну оцінку всім доказам в сукупності, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме копії трудової книжки позивача 20 серпня 2020 року було прийнято на посаду складальника електричних машин та апаратів 2р. цеху полюсних котушок ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» (том 1, а.с. 71-74).

Згідно наказу №К-97 від 18 серпня 2020 року позивачу встановлена заробітна плата згідно штатного розпису в розмірі 10931 грн. 17 коп. (том 1, а.с. 68-70).

Відповідно до довідки про доходи середній заробіток ОСОБА_1 за місяць складає 5394 грн. 85 коп. (том 1, а.с. 75).

Як вбачається із розрахункових листів ОСОБА_1 отримав за серпень 2020 року заробітну плату в розмірі 1037 грн. 81 коп., за вересень 2020 року 1545 грн. 77 коп., листопад 2020 року 8799 грн. 90 коп., грудень 2020 року 3095 грн. 47 коп., січень 2021 року 5884 грн. 65 коп., лютий 2021 року 6145 грн. 98 коп., березень 2021 року 5432 грн. 16 коп., та квітень 2021 року 2990 грн.73 коп. (том 1, а.с. 76-79).

Згідно листів непрацездатності серій АДЯ №617110, 616585 та 626030 позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 07.09.2020 по 11.09.2020, з 12.09.2020 по 09.10.2020 та з 10.10.2020 по 30.10.2020 відповідно (том 1, а.с. 80-85).

Згідно платіжних відомостей, позивачу нараховано заробітна плата за вересень 2020 року в листопаді 2020 року, за листопад 2020 року в січні 2021 року та в лютому 2021 року, за грудень 2020 року в лютому 2021 року та в березні 2021 року, за січень та лютий 2021 року в березні 2021 року., за березень 2021 року у квітні 2021 року (том 1, а.с. 118-164).

29 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «СЕМЗ» із заявою про звільнення його з посади складальника електричних машин та апаратів за ч.3 ст.38 КЗпП України з 29 березня 2021 року у зв`язку з невиконанням товариством законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Також у поданій заяві позивач просив виплатити йому вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку (том 1 , а.с. 15).

07 квітня 2021 року позивач звернувся до ТОВ «СЕМЗ» із заявою в якій вказував, що станом на 07 квітня 2021 року вихідна допомога йому не виплачена, з наказом про звільнення він не ознайомлений та трудова книжка йому не видана. Вказана заява отримана ТОВ «СЕМЗ» 07 квітня 2021 року (том 1, а.с. 28).

Наказом №К-300 від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 , складальника електричних машин та апаратів 2р. цеху полюсних котушок, звільнено 30 березня 2021 року за прогули без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України (том 1, а.с. 34).

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга, подана ТОВ «Смілянський електромеханічний завод» підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Предметом спору у даній справі є звільнення позивача за прогул. Позивач вважає, що оскільки він подав заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, то відповідач не мав права звільнити його за прогул.

Розірвання трудового договору відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідач як роботодавець, звільняючи ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, не пов`язував його звільненням за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України і відсутні докази, що він помилився у формулюванні підстав звільнення, тобто відсутня згода іншої сторони трудових відносин на звільнення працівника саме за цією підставою.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору та за прогул без поважних причин, суд не може приймати рішення про зміну формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22 червня 2022 року у справі №681/1629/18 (провадження №61-2229св22) та від 29 січня 2020 року у справі № 524/679/19 (провадження №61-2-798св19.)

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 вимогу про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування не заявляв, а тому суд першої інстанції, вирішуючи спір, в порушення вимог ст. 235 КЗпП України змінив не формулювання причини звільнення позивача, а його підстави із «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин)» на «звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (у зв`язку з невиконанням ТОВ «СЕМЗ» законодавства про працю)».

Також апеляційний суд звертає увагу, що за висновками Верховного Суду у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 686/21225/17 (провадження № 61-4487св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 127/32612/18 (провадження № 61-961 св 20) подання заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України не звільняє працівника від обов`язку виходити на роботу та виконувати передбачені трудовим договором обов`язки. У разі невидання наказу роботодавцем, непогодження з його діями, позивач мав право звернутися до суду з відповідним позовом.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час був відсутній на робочому місці без поважних причин, що підтверджується доповідними записками та актами, які містяться в матеріалах справи. Належних доказів поважності причин відсутності на роботі він не надав, тобто позивач допустив прогул без поважних причин, тому відповідач відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України припинив трудові відносини з позивачем.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення в частині позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги (як похідної вимоги) не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню в цій частині з постановленням нового рішення про відмову у їх задоволенні.

Щодо позовних вимог про стягнення з ТОВ «СЕМЗ» на користь ОСОБА_1 заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у цій частині ухвалив судове рішення, що відповідає положенням ст. 263-265 ЦПК України.

За змістом частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, остаточний розрахунок із позивачем в день звільнення (30 березня 2021 року) проведений не був, належні до сплати ОСОБА_1 кошти не були йому виплачені.

Наявна заборгованість ТОВ «СЕМЗ» щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 становить 25350 грн. 67 коп. Зазначена сума відповідачем не спростована та, як вірно вказав районний суд, довідка про відсутність заборгованості з виплати заробітної плати ОСОБА_1 суду не надана. Також підприємством не спростовано розбіжності між заробітною платою, яка надходила на рахунок позивача та нарахованою заробітною платою, зазначеною у платіжних відомостях, розрахункових листах та у довідці про доходи.

Встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні йому від ТОВ «СЕМЗ» суми в день звільнення, суд першої інстанції з урахуванням положень статті 117 КЗпП України дійшов правильного висновку про необхідність стягнення на користь працівника невиплачених сум, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог у розмірі 27973 грн. 60 коп.

Відтак, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зміну формулювання причин і дати звільнення та стягнення вихідної допомоги постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, апеляційний суд дійшов до висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У пункті 3 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у раз часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що апеляційний суд прийшов до висновку про скасування рішення суду в частині, судовий збір за подачу позовної заяви, сплачений ОСОБА_1 підлягає стягненню з ТОВ «СЕМЗ» у розмірі 908 грн.00 коп.

Оскільки апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги ТОВ «СЕМЗ» підлягає стягненню з ОСОБА_1 у розмірі 1362 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» про стягнення сум, належних працівникові при звільненні та зміну формулювання причини і дати звільнення скасувати в частині зміни формулювання причини і дати звільнення, стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі 22417, 32 грн. та постановити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» щодо зміни формулювання причини і дати звільнення та стягнення невиплаченої вихідної допомоги у розмірі 22417, 32 грн. відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» (, юридична адреса: 20705, Черкаська область, м. Сміла, вул. Коробейника, буд.1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 908 грн.00 коп.

В іншій частині рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 02 вересня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смілянський електромеханічний завод» (, юридична адреса: 20705, Черкаська область, м. Сміла, вул. Коробейника, буд.1) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1362 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко

/повний текст постанови суду виготовлений 25 листопада 2022 року/