Провадження № 22-ц/4808/1007/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.

секретаря Працун В.В.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Польської М.В. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_2 до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням.

Позов мотивував тим, що наказом № 61-к від 09 квітня 2021 року його було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника Івано-Франківського обласного бюро судово-медичних експертиз на час проведення службового розслідування. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року, яке набрало законної сили, вказаний наказ визнано протиправним та скасовано.

Внаслідок винесення відповідачем даного протиправного наказу він був неправомірно позбавлений законного права на оплату праці, що унеможливило йому утримання двох батьків похилого віку, які є інвалідами ІІ та ІІІ груп, утримання двох неповнолітніх дітей та оплату навчання сина, який є студентом, оплату дітям гуртків, секцій, оздоровлення їх в літній період, оплату свого лікування (хворіє хронічним захворюванням, що потребує щорічного санаторно-курортного лікування). Наведене призвело до тривалих моральних страждань та емоційних переживань і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, побуту та побуту своєї сім`ї.

Також внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, яка полягала у не розгляді у зв`язку з відстороненням його заяв від 08 квітня 2021 року про надання дозволу працювати за сумісництвом та про відрядження у м. Київ постраждала його ділова репутація, він втратив значну частину соціальних зв`язків та можливість безперервного професійного розвитку.

Крім того, відповідачем не розглянуто його заяви від 08 квітня 2021 року про надання щорічної основної відпустки та про надання матеріальної допомоги на оздоровлення, чим його позбавлено визначеного законом права на відпустку та отримання матеріальної допомоги на оздоровлення.

У зв`язку з наведеним позивач просив стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням, у сумі 100 000 грн, стягнення судових витрат відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ним не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру внаслідок протиправних дій відповідача і являються підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вказує, що суд не врахував загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, а також висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

Стверджує, що прийняття відповідачем рішення про відсторонення його від посади, яке в подальшому визнано протиправним та скасовано, спричинило йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, порушення нормальних життєвих стосунків, тобто заподіяло йому моральну шкоду. Всі ці обставини були доведені, однак суд першої інстанції зробив протилежні висновки.

Також апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що плата за навчання сина не охоплює період відсторонення його від роботи та що ним не доведено, що така оплата здійснюється виключно з його доходів, а доводи про неможливість оплати дітям гуртків, секцій, оздоровлення їх в літній період, надання допомоги батькам та понесення ним витрат на своє лікування взагалі не підтверджені доказами про понесення таких витрат та їх розмір.

Зазначає, що такі обставини, як неспроможність оплатити літній табір для дітей, надати допомогу батькам не можуть мати підтвердження, оскільки він не мав змоги понести вказані витрати, а щодо оплати навчання сина, то у зв`язку із прийняттям відповідачем рішення про відсторонення його від роботи його матеріальне становище похитнулося, що не дало змоги в майбутньому здійснити заплановані витрати на навчання сина.

Апелянт стверджує, що прийняття відповідачем рішення про відсторонення його від роботи залежало від волі та свідомості фізичної особи, що є його керівником, вказане рішення є протиправним та скасовано, а тому в даному випадку вина відповідача є доведеною та наявні передбачені законом підстави для відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував вищенаведені обставини, які вказують на заподіяння йому моральної шкоди внаслідок незаконних рішень відповідача та не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме статті 23 та 1173 ЦК України, а також допустив порушення статті 263 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в порядку статті 360 ЦПК України не скористався.

У засіданні апеляційного суду представник відповідача скаргу заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом керівника Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації № 61-к від 09 квітня 2021 року «Про проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_2 » позивача було відсторонено від виконання посадових обов`язків начальника Івано-Франківського обласного бюро судово-медичної експертизи на час проведення службового розслідування в частині перевірки стану фінансово-господарської діяльності підпорядкованого закладу охорони здоров`я з 12 квітня 2021 року по 11 червня 2021 року (а.с.21).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 300/2270/21, яке набрало законної сили, вказаний наказ відповідача визнано протиправним та скасовано (а.с. 29-31).

В подальшому позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Обласного бюро судово-медичної експертизи про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (справа № 344/19084/21). Після відкриття провадження у справі відповідачем було прийнято наказ № 254-к від 22 грудня 2021 року, на підставі якого ОСОБА_2 виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 30 762 грн згідно платіжного доручення від 29 грудня 2021 року № 285 (а.с. 117-119).

15 березня 2022 року позивачем подано заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору і 12 квітня 2022 року Івано-Франківським міським судом постановлено ухвалу, якою провадження у справі № 344/19084/21 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Під час оскарження в судовому порядку наказу відповідача № 61-к від 09 квітня 2021 року, а також звернення до суду з позовом про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (відсторонення) позивач вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням відповідача, не заявляв.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що до позовної заяви не додано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Суд першої інстанції погодився з тим фактом, що внаслідок видачі з недотриманням процедури наказу про відсторонення і, як наслідок, невиплати через це заробітної плати за два місяці, яка виплачена відповідачем пізніше, позивач можливо й пережив неприємні емоції, однак скористався правом оскарження такий дій відповідача в судовому порядку як за вимогами КАС України, так і ЦПК України. Проте в позовній заяві та в ході розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій відповідача і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів.

На переконання місцевого суду, сам факт наявності судового рішення, яким скасовано наказ про відсторонення, не являється прямим доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування та посадовими або службовими особами цих органів визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 березня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказала, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи, відповідно, їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності вказаних умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17.

У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Предметом доказування у даній справі є спричинення позивачу моральної шкоди саме виданням наказу № 61-к від 09 квітня 2021 року про відсторонення його від виконання посадових обов`язків начальника Івано-Франківського обласного бюро судово-медичної експертизи, який в подальшому визнано протиправним та скасовано. Позивач вважає, що в силу цього йому спричинено моральних страждань та втрат немайнового характеру, які він оцінив в 100 000 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції правильно встановлено, що позивача було відсторонено від займаної посади саме на час проведення службового розслідування з 12 квітня 2021 року по 11 червня 2021 року, тобто на два місяці.

При цьому, позивач скористався правом оскарження рішення відповідача про його відсторонення і рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2021 року у справі № 300/2270/21 наказ керівника Департаменту охорони здоров`я Івано-Франківської обласної державної адміністрації № 61-к від 09 квітня 2021 року «Про проведення службового розслідування стосовно ОСОБА_2 », яким позивача відсторонено від займаної посади, визнано протиправним та скасовано.

Крім того, позивач звертався до Івано-Франківського міського суду з позовом до Обласного бюро судово-медичної експертизи про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Після відкриття провадження у справі відповідачем було самостійно прийнято наказ № 254-к від 22 грудня 2021 року, згідно якого позивачу виплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 30 762 грн.

Таким чином, позивач скористався правом оскарження дій відповідача в судовому порядку і порушене прийняттям відповідачем наказу № 61-к від 09 квітня 2021 року право позивача на сьогоднішній день поновлено.

Крім того, судом встановлено, що на розгляді в Івано-Франківському міському суді перебувають кримінальні справи № 344/5914/19 (кримінальне провадження № 0000057 від 09 серпня 2018 року) та № 344/1886/21 (кримінальне провадження № 0000048 від 29 липня 2020 року) про обвинувачення позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, в рамках яких розглядалися клопотання про відсторонення підозрюваного ОСОБА_2 від займаної посади і ухвалами від 15 жовтня 2020 року, 10 грудня 2020 року, 12 січня 2021 року його було відсторонено від займаної посади терміном до 10 грудня 2020 року, 13 січня 2021 року, 14 лютого 2021 року відповідно. Також ухв алою від 14 червня 2021 року позивача відсторонено від роботи на час судового розгляду і таке відсторонення триває по даний час. Тобто час відсторонення по спірному наказу тривав незначний проміжок часу, поряд з цим він був відсторонений від займаної посади судом в межах кримінального провадження.

Тому оцінивши усі наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав доказів, що підтверджують заподіяння йому душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру з боку відповідача саме внаслідок прийняття ним наказу № 61-к від 09 квітня 2021 року.

Місцевий суд вірно зазначив, що внаслідок видачі наказу про відсторонення і, як наслідок, невиплати через це заробітної плати за два місяці, яка виплачена відповідачем пізніше, позивач пережив неприємні емоції, однак скористався правом оскарження такий дій відповідача в судовому порядку. Проте в позовній заяві та в ході розгляду справи позивач не довів належними та допустимими доказами, що дані негативні емоції досягли рівня страждання та/або приниження внаслідок протиправних дій відповідача і являються підставою для відшкодування моральної шкоди та стягнення грошових коштів.

За вказаних обставин, суд вірно вважав, що сам факт наявності судового рішення, яким скасовано наказ про відсторонення, не є прямим доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив спірні правовідносини та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов в цілому є недоведеним перед судом.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, в основному зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями статті 367 ЦПК України, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта