Справа № 199/667/22
(2/199/1187/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа Дніпровська міська рада, про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом до Четвертої ДДНК ПСМУМЮ (м. Дніпро), в обґрунтування якого послалась на те, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року по справі №199/2686/21 встановлено факт родинних відносин позивача, як племінниці, із ОСОБА_2 , як тіткою, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , факт постійного проживання позивача із вказаною померлою спадкодавицею на час відкриття спадщини, а також визначено позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Після набрання зазначеним рішенням суду законної сили позивач звернулась до відповідача із заявою про прийняття спадщини після вказаної своєї тітки, однак постановою відповідача від 19 січня 2022 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що мотивовано наступним: спадкування повинно проводитись на підставі норм ЦК УРСР в редакції 1963 року, згідно якого племінники не входять до жодної черги спадкоємців; позивачем не подано оригіналу правовстановлюючого документу на підтвердження належності спадкового нерухомого майна спадкодавцю; відсутні відомості про осіб, які були зареєстровані з померлою на момент її смерті, що унеможливлює встановлення кола спадкоємців та визначення частки належного кожному зі спадкоємців спадкового майна; подані нотаріусу документи суперечать один одному в частині останнього місця проживання спадкодавця. Позивач вважає означену спірну постанову нотаріуса незаконною з тих підстав, що згідно обставин спадкування та вказаного рішення суду від 16 листопада 2021 року спадкування позивачем має відбуватись на підставі норм чинного ЦК України згідно п.5 Прикінцевих та перехідних вказаного кодифікованого нормативно-правового акту, а відповідач має передбачене законом право витребувати документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, а також використовувати у своїй діяльності відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач при зверненні до відповідача повідомила про втрату свідоцтва про право на спадщину, яке засвідчує право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно, однак відповідач не витребував вказане свідоцтво за власною ініціативою, не вчинив нотаріальні дії на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, натомість виніс оскаржувану постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою порушив права позивача. За таких обставин позивач і звернулась до суду із даним позовом.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою судом залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровську міську раду, а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів спадкової справи.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до розгляду по суті в судове засідання.

В останнє судове засідання сторона позивача не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в ході розгляду справи представником позивача позовні вимоги підтримувались в повному обсязі. Крім того представником позивача в останнє судове засідання по справі подано до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав суду заперечення проти задоволення позову, які за своїм змістом мають характер відзиву та фактично повторюють зміст мотивувальної частини оскаржуваної позивачем постанови відповідача. В подальшому відповідачем надіслано до суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності та ухвалення рішення суду на свій розсуд.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справим по суті за відсутності учасників справи, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне останній майно, що підтверджується копіями повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про народження та смерть.

18 серпня 2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, в зв`язку із чим було відкрито спадкову справу, а 23 січня 2021 року відповідачем винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 . Постанова мотивована тим, що позивач не належить до жодної черги спадкоємців за законом за нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, позивачем не подано документів, що підтверджують родинні відносини зі спадкодавцем, а також позивачем пропущено строк для прийняття спадщини. Послався відповідач і на відсутність відомостей про осіб, зареєстрованих з померлою на час відкриття спадщини, що унеможливлює встановлення кола спадкоємців, які прийняти спадщину, а отже і розміру частки, яка їм належить. Викладене підтверджується копією постанови відповідача.

16 листопада 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за наслідками розгляду по суті цивільної справи №199/2686/21 (провадження №2/199/2212/21) ухвалено рішення, яким позов задоволено та встановлено факти: родинних відносин позивача, а саме, що позивач є племінницею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; постійного проживання позивача зі спадкодавицею ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини. Крім того, означеним рішенням суду також визначено позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 тривалістю у два місяці з дня набрання рішенням законної сили. Більш того, мотивуючи вищевказане своє рішення, суд послався на те, що правовідносини позивача з приводу спадкування після смерті ОСОБА_2 регулюються положеннями чинного ЦК України (прийнятий 16 січня 2003 року) на підставі п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього ж кодифікованого нормативно-правового акту. Тим же рішенням суду встановлено, що позивач є єдиною спадкоємицею померлої ОСОБА_2 . Викладені обставини підтверджуються копією вищевказаного рішення суду від 16 листопада 2021 року, яке набрало законної сили 21 грудня 2021 року, а отже встановлені ним обставини у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України доказуванню не підлягають, а саме рішення суду має преюдиційне значення для суду при розгляді даної цивільної справи, а також за змістом ст.ст.129, 129-1 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст.2, 18 ЦПК України є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.

За наведених обставин 19 січня 2022 року позивачем подано відповідачу заяву про прийняття спадщини після своєї тітки ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка (спадщина) складається з 1/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . В той же день позивачем подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину або про видачу постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Викладене підтверджується копіями вказаних заяв позивача.

Згідно отриманого на запит відповідача листа Відділу обліку проживання фізичних осіб управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 31 серпня 2020 року, копія якого наявна в матеріалах справи, картотека з питань реєстрації фізичних осіб за адресою АДРЕСА_2 в розпорядженні Департаменту станом на 28 серпня 2020 року відсутня, надати запитувану інформацію щодо останнього місця реєстрації померлої спадкодавиці ОСОБА_2 та кола осіб, які були зареєстровані разом з нею, не вбачається за можливе. Аналогічна за результатом відповідь отримана відповідачем і від квартального комітету №16.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія будинкової книги домоволодіння АДРЕСА_3 , де наявна інформація щодо реєстрації місця проживання померлої спадкодавиці ОСОБА_2 .

Відповідно до копії листа КП ДМБТІ ДОР від 24 жовтня 2014 року у відповідь на запит відповідача станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться наступні відомості щодо права власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 : 1/10 частка зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 26 жовтня 1961 року, виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-5824; 9/10 часток зареєстровані за ОСОБА_3 . При цьому 20 листопада 2014 року на ім`я позивача державним нотаріусом Четвертої ДДНК видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на 9/10 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією означеного листа БТІ, копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

19 січня 2022 року відповідачем винесено оскаржувану позивачем постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмови у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 . Постанова відповідача мотивована наступним: на думку державного нотаріуса правовідносини спадкування позивача після померлої ОСОБА_2 згідно документів спадкової справи регулюються ЦК УРСР в редакції 1963 року, згідно норм якого племінники не входять ні до жодної черги спадкоємців за законом; позивачем не подано документів, які підтверджують реєстрацію права власності на 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за спадкодавцем ОСОБА_2 , зокрема свідоцтва про право на спадщину, виданого Четверною ДДНК 26 жовтня 1961 року за реєстровим №2-5824; відсутні відомості про осіб, які були зареєстровані з померлою спадкодавицею на момент її смерті, що не дає можливості встановити коло спадкоємців, які належним чином прийняли спадщину, та визначити кому з них та яка саме частка спадкового майна має належати; подані відповідачу документи суперечать один одному, зокрема, згідно заяви позивача від 18 серпня 2020 року, повного витягу з Державного реєстру актів щодо актового запису про смерть, останнє місце проживання померлої спадкодавиці знаходилось за адресою АДРЕСА_2 , а згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2021 року по справі №199/2686/21 (провадження №2/199/2212/21) такою адресою є АДРЕСА_1 . Викладені обставини підтверджуються копією оспорюваної постанові відповідача.

26 січня 2022 року до відповідача надійшла заява позивача від 18 січня 2022 року, в якій остання повідомила про відсутність в неї внаслідок втрати правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право на спадщину, яке було видано Четвертою ДДНК 26 жовтня 1961 року за реєстрованим №2-5824, та посвічує право власності спадкодавця на 1/10 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Цією ж заявою позивач просила відповідача видати їй дублікат означеного документу. Копія заяви наявна в матеріалах справи.

У відповідь на вищевказану заяву позивача відповідач своїм листом від 27 січня 2022 року повідомив позивача про те, що видати дублікат запитуваного свідоцтва про право на спадщину немає можливості через те, що станом на 27 січня 2022 року архіви нотаріальної контори за 1961 рік передано на зберігання до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. При цьому матеріали справи не містять жодних доказів та посилань на те, що позивач зверталась до зазначеного нотаріального архіву з метою отримання дублікату свідоцтва про право на спадщину. Копія листа відповідача наявна в матеріал справи.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (далі Порядок).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Положеннями п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила книги шостої ЦК України (спадкове право) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності ЦК України. В свою чергу, вказаний кодифікований нормативно правовий акт набрав чинності 01 січня 2004 року (п.1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).

Згідно положень ст.ст.1258, 1265 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

За змістом ст.ст.1268-1270, 1272 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (день смерті спадкодавця). За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом положень ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ст.1297 ЦК України, ст.ст.34, 66, 67 Закону України «Про нотаріат» спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відповідно до ст.68 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Згідно пп.1.2 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

За змістом пп.пп.4.1, 4.2, 4.9 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч.2 ст.1270, ст.1276 ЦК України, не раніше зазначених у цих статтях строків.

Підпунктом 4.14 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку визначено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Згідно пп.4.16 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п.3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

В свою чергу, п.3 глави 7 розділу І Порядку встановлено, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.

Згідно п.4.19 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Підпунктом 4.12 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

Положеннями ст.35 Закону України «Про нотаріат» визначено, що державні нотаріуси в державних нотаріальних архівах видають дублікати і засвідчують вірність копій і виписок з документів, які зберігаються у справах цих архівів.

За змістом положень ст.5 абз.5, ст.49 ч.1 п.п.1, 2, ч.ч.3, 4 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так, за змістом наведених вище норм закону постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії може бути оскаржена до суду особою, прав та інтересів якої стосується нотаріальна дія, у вчиненні якої відмовлено. Враховуючи, що відповідачем своєю постановою від 19 січня 2022 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/10 частку житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті тітки позивача ОСОБА_2 , і позивачем оскаржується така постанова відповідача саме з підстав порушення останнім порядку вчинення нотаріальних дій, суд критично оцінює та не приймає до уваги як помилкові твердження відповідача про те, що останній, як нотаріус (нотаріальна контора), не може бути відповідачем по справі.

Оцінюючи заявлені стороною позивача підстави для скасування спірної постанови відповідача від 19 січня 2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідачем в обґрунтування своєї оскаржуваної позивачем постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії покладено чотири підстави, першою з яких є посилання на те, що правовідносини спадкування позивача за законом після її тітки мають регулюватись нормами саме ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який не передбачає такої черги спадкування за законом, до якої входять племінники спадкодавця, а отже і позивач. Такі твердження відповідача суд вважає помилковим, заснованими на хибному тлумаченні закону і без урахування дійсних обставин спадкування позивачем після своєї тітки ОСОБА_2 . Означена оцінка суду вказаної підстави відповідача ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №199/2686/21 (провадження №2/199/2212/21) від 16 листопада 2021 року, яке у відповідності до ст.82 ч.4 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при розгляді даної цивільної справи, а також за змістом ст.ст.129, 129-1 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст.2, 18 ЦПК України є обов`язковим для врахування і відповідачем. Вказаним рішенням суду правильно встановлено, що правовідносини спадкування позивача після її тітки мають регулюватись саме нормами чинного ЦК України на підставі п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього кодифікованого нормативно-правого акту, оскільки спадщина після тітки позивача хоча і відкрилась до набрання чинності ЦК України в реакції від 16 січня 2003 року, однак не була прийнята ніким із спадкоємців, в тому числі позивачем, до 01 січня 2004 року (набрання чинності ЦК України в реакції від 16 січня 2003 року). В свою чергу, норма ст.1265 ЦК України відносить до кола спадкоємців за законом і племінників спадкодавця, тобто позивача.

Другою підставою для винесення оскаржуваної позивачем постанови нотаріуса відповідачем вказано відсутність відомостей про осіб, які були зареєстровані з померлою на момент її смерті, що, на думку нотаріуса, унеможливило встановлення кола спадкоємців, які належним чином прийняли спадщину, та визначення, кому і яка саме частка спадкового майна має належати. Дану підставу суд також оцінює критично, вважає її помилковою, а тому не приймає до уваги як передбачену законом, оскільки тим же вищевказаним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №199/2686/21 (провадження №2/199/2212/21) від 16 листопада 2021 року було встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки ОСОБА_2 . Більш того, навіть за умови відсутності вказаного рішення суду наведена відповідачем підстава не є належною для відмови у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки прямо не передбачена нормою ст.49 Закону України «Про нотаріат», а вчинення нотаріальної дії за відсутності відомостей про осіб, які були зареєстровані зі спадкодавцем на момент його смерті, можливе за умови вчинення нотаріусом необхідних і вичерпних дій з витребування означеної інформації, в тому числі від спадкоємця, з одночасним роз`ясненням останньому положень ст.27 Закон України «Про нотаріат» та ст.1280 ЦК України, що визначають наслідки видачі свідоцтва про право на спадщину за законом за вказаних обставин.

Третьою підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії та видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом відповідач у спірній постанові зазначає суперечність один одному документів в частині зазначення останнього місця проживання померлої спадкодавиці ОСОБА_2 . Так, згідно заяви спадкоємця, повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актових записів про смерть останнє місце проживання померлої спадкодавиці вказане за адресою АДРЕСА_2 , а згідно рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №199/2686/21 (провадження №2/199/2212/21) від 16 листопада 2021 року м. Дніпропетровськ, вул. Грінченко, 73. Суд вважає такі протиріччя надуманими, оскільки за змістом ст.ст.29, 1221 ЦК України, пп.пп.1.12, 1.14 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку, ст.2 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також усталеної судової практики (постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року по справі №484/747/17, від 01 липня 2020 року по справі №222/1109/17, від 21 жовтня 2020 року по справі №643/16216/17, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 07 червня 2022 року по справі №175/4514/20) місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке не повинно збігатись із адресою його реєстрації. А згаданим рішенням суду від 16 листопада 2021 року було встановлено факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини саме за адресою АДРЕСА_1 , а тому саме така адреса має братися до уваги нотаріусом у відповідності до пп.пп.1.12, 1.14 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку для визначення місця відкриття спадщини, оскільки зазначене рішення суду і покликано остаточно визначити адресу останнього місця проживання спадкодавця (місця відкриття спадщини).

Четвертою і останньою підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії відповідачем у своїй постанові від 19 січня 2022 року зазначено неподання позивачем, як спадкоємцем, нотаріусу правовстановлюючого документу щодо належності спадкового нерухомого майна (1/10 частку житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1 ) померлій спадкодавиці ОСОБА_2 . Таким документом згідно листа КП ДМБТІ ДОР є свідоцтво про право на спадщину від 26 жовтня 1961 року, видане Четвертою ДДНК за реєстровим №2-5824. Сторона позивача в тексті позову, в ході розгляду справи, а також у заявах на адресу відповідача посилалась на відсутність в неї оригіналу такого правовстановлюючого документу через його втрату, а також на обов`язок відповідача у відповідності до ст.ст.4, 5, 46, 46-1 Закон України «Про нотаріат», пп.4.16 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку витребувати такий правовстановлюючий документу та/або вчинити нотаріальну дію на підставі наявних даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. Із такою правовою позицією позивача суд не може погодитись, оцінює її як хибне тлумачення закону, оскільки згідно вказаних норм законодавства, а також положень пп.пп.4.14, 4.19 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку, нотаріус дійсно має право на витребування документів, однак це є лише його правом, яке стає його обов`язком лише у певних випадках, чітко визначених Порядком (наприклад, пп.1.4 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку), і такий випадок саме відносно обов`язку витребувати у іншої особи, ніж спадкоємець, яким є позивач, правовстановлюючого документу, що підтверджує належність спадкового майна спадкодавцю, законом не передбачено. Натомість, тими ж нормами пп.пп.4.14, 4.19 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку прямо передбачено обов`язок саме спадкоємця, а отже і позивача, подати нотаріусу правовстановлюючі документи на підтвердження належності спадкодавцю спадкового нерухомого майна, а за їх відсутності і неможливості отримання питання спадкування вирішується в судовому порядку. При цьому матеріали справи не містять ні посилань, ні доказів звернення позивача до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області задля отримання на підставі ст.35 Закону України «Про нотаріат» дублікату втраченого свідоцтва про право на спадщину від 26 жовтня 1961 року, виданого Четвертою ДДНК за реєстровим №2-5824. Не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення пп.4.16 (п.4.15 за посиланням позивача) п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку, п.3 глави 7 розділу І Порядку, оскільки матеріали цивільної справи, включаючи спадкової, не містять відомостей про внесення відомостей щодо спадкового нерухомого майна (1/10 частку житлового будинку житлового будинку АДРЕСА_1 ) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які б відповідач мав можливість використати.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що із чотирьох визначених відповідачем у спірній постанові підстав для відмови у вчиненні нотаріальної видачі свідоцтва про право на спадщину за законом належною та законною є остання, наведена абзацом вище, і ця підстава за змістом законодавча є цілком самодостатньою для винесення відповідачем оспорюваної позивачем постанови від 19 січня 2022 року, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову в частині позовної вимоги про скасування означеної спірної постанови відповідача.

Не підлягає задоволенню і друга заявлена позовна вимога про зобов`язання відповідача видати позивачу свідоцтво про право власності на спадщину за законом, оскільки така вимога є похідною і ґрунтується на задоволенні вимоги про скасування постанови відповідача від 19 січня 2022 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у задоволення якої, як вказано вище, судом відмовлено.

Більш того, тлумачення ст.50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що навіть при задоволенні позову про оспорення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суд не може зобов`язати нотаріуса/нотаріальну контору вчиняти нотаріальні дії, зокрема видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат» і належать до його дискреційних повноважень/компетенції. Суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Отже, позовна вимога про зобов`язання нотаріуса вчинити дії не підлягає задоволенню внаслідок обрання позивачкою неналежного, неефективного способу захисту, що в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 березня 2018 року по справі №754/16825/15-ц, від 10 квітня 2019 року по справі №161/9939/17, від 17 березня 2021 року по справі №761/36415/18, від 28 вересня 2022 по справі №513/995/20, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року в справі №925/1351/19.

Отже, на підставі викладеного вище суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі, що не позбавляє позивача права вирішувати питання спадкування нею частки нерухомого майна після смерті своєї тітки в судовому порядку.

Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати позивача, понесені нею в ході розгляду даної цивільної справи, відшкодуванню їй не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст.11, 15, 16, 1216-1218, 1220, 1223, 1258, 1265, 1268-1270,1272, 1297 п.п.1, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.5, 34, 35, 49, 50, 66-68 Закону України «Про нотаріат», п.3 глави 7 розділу І, пп.1.2 п.1, пп.пп.4.1, 4.2, 4.9, 4.12, 4.14, 4.16, 4.19 п.4 глави 10 розділу ІІ Порядку, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 ) до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (ЄДРПОУ 02890966; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Радистів, 8), третя особа Дніпровська міська рада (ЄДРПОУ 26510514; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко