КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №377/87/22
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8994/2022
УХВАЛА

19 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві питання про зупинення апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 березня 2022 року (суддя Малишенко Т.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» про скасування наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» від 10 січня 2022 року №02 про відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» середній заробіток за час відсторонення від роботи, починаючи з 10 січня 2022 року по час постановлення рішення суду; зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» видати наказ про допуск його до роботи, яким передбачається нарахування середнього заробітку за час відсторонення від роботи, починаючи з 10 січня 2022 року по час постановлення рішення суду, врахування періоду відсторонення від роботи, починаючи з 10 січня 2022 року по час постановлення рішення суду до страхового стажу для призначення пенсії, додаткової відпустки та оплати тимчасової непрацездатності, та стажу, що дає право на щорічну основну відпустку; зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» забезпечити належний його допуск до виконання роботи, визначеної його посадовою інструкцією з часу постановлення рішення суду; стягнути з Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» моральну шкоду у розмірі мінімальної заробітної плати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 1 жовтня 2019 року він працює в Державному спеціалізованому підприємстві «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» на посаді провідного інженера з ліцензійної роботи. Керівником служби ліцензування та якості (структурний підрозділ відповідача), згідно з наказом по підприємству від 17 листопада 2021 року №637 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19», він був ознайомлений з наказом щодо необхідності надання відділу охорони праці списків вакцинованих працівників та копії

документів, які підтверджують, що працівник отримав повний курс вакцинації або одну дозу дводозної вакцини від COVID-19, або копію медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, до 2 грудня 2021 року. Відділ охорони праці зобов`язали надати керівнику підприємства список працівників, що у встановлений термін не надали медичної інформації для подальшого прийняття рішення щодо їх відсторонення від роботи. Наказ №637 виданий на підстав наказу Міністерства охорони здоров`я України від 1 листопада 2021 року №2393 «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Позивач вважав, що наказ №637 грубо порушує його конституційне право на працю з боку, тому на екземплярі, наданому йому для ознайомлення, він вказав свої заперечення щодо того, що вказаний наказ має ознаки посягання на право людей, громадян (працівників), визначених і гарантованих Конституцією України і Законами України.

Позивач зазначав, що наказом від 10 січня 2022 року №02 «Про відсторонення від роботи» його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати та втрати страхового стажу для призначення пенсії, додаткової відпустки, та оплати тимчасової непрацездатності та стажу, що дає право на щорічну основну відпустку з 10 січня 2022 року, з формулюванням: «який не надав документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я до усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи».

Позивач вважав вказаний наказ незаконним, оскільки, документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, відповідно до Закону України «Про інформацію», є конфіденційною інформацією, яка не обов`язкова для надання роботодавцю і яка не впливає на трудові правовідносини, які визначені посадовою інструкцією провідного інженера з ліцензійної роботи служби ліцензування та якості. Також статтею 46 КЗпП України», на яку є посилання в преамбулі наказу №02, не передбачається відсторонення від роботи працівників, які не надають медичну інформацію.

Позивач стверджував, що для врегулювання питання щодо його відсторонення від роботи, 11 січня 2022 року він подав на ім`я т.в.о. генерального директора відповідача заяву з проханням про відміну наказу №02, а в разі відхилення заяви просив надати роз`яснення щодо законності його відсторонення від роботи. На вказану заяву відповідач надав відповідь, в якому повідомив, що згідно статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Оскільки, Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» відноситься до підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а також належить до сфери управління центральних органів виконавчої влади, то працівники підприємства відповідно до Наказу МОЗ №2393 підлягають обов`язковій вакцинації. Крім того, умова відсторонення працівників визначена в постанові КМУ №1236 та Законі України "Про захист населення від інфекційних хвороб", які підлягають виконанню громадянами та організаціями, які в них зазначені.

Позивач вважав, що у вищевказаній відповіді відповідач жодним чином не спростував його заперечення щодо наказу №02 та аргументи, які були ним викладені у заяві від 11 січня 2022 року, а тому наказ №02 від 10 січня 2022 року порушує його права, гарантовані Конституцією України та Законодавством України, є незаконним та підлягає скасуванню.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 24 березня 2022 року

у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції хоч і правильно встановив позовні вимоги, однак звузив обставини справи та не звернув уваги на те, що наказ від 17 листопад 2021 року №637 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти «COVID-19» має загальний характер та не персоналізований. Крім того, наказ №02 від 10 січня 2022 року виданий, зокрема, на підставі наказу відповідача від 8 грудня 2021 року №687 «Про відсторонення від роботи», на виконання доручення т.в.о. Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження від 18 листопада 2021 року №Д-54-21 «Про виконання наказу МОЗ від 1 листопада 2021 року №2393». Однак, позивач не був ознайомлений з наказом №687, так як перебував у відпустці.

Також позивач зазначає, що суд першої інстанціївстановив не всі його заперечення щодо законності наказу №02 від 10 січня 2022 року, які він долучив до листа ознайомлення з вищевказаним наказом, зокрема суд першої інстанції не дослідив його посилання на ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку також є посилання в преамбулі наказу №02, посилання на Інструкцію про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затверджену Наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року №66 зі змінами, а також посилання на статті 19, 22 Конституції України та ряд постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Позивач стверджує, що він не отримував відзив на позовну заяву, фактично не знав про стан розгляду справи, а тому не міг подати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та долучити інші докази по суті справи з причин, що не залежали від нього. Позивач вважає, що враховуючи вищезазначене, та з урахуванням обставин, які склалися на час розгляду справи, зокрема введення на території України воєнного стану, суд першої інстанції мав би з власної ініціативи, відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України, прийняти рішення про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, що дало б можливість забезпечити основні засади судочинства, у тому числі забезпечити у повному обсязі гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, змагальність сторін, диспозитивність та пропорційність судочинства.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні помилково посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23 січня 2019 року в справі №755/6458/15-ц, відповідно до якої за змістом статті 46 КЗпП України іншим випадком, передбаченим законодавством, є відсторонення працівника від роботи у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Разом з цим, позивач посилається на те, що Верховний Суд, розглядаючи справу №761/12073/18 у своїй постанові від 1 квітня 2020 року зробив правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи, висловленого Верховним Судом у постанові від 23 січня 2019 року у справі №755/6458/15-ц.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що його доводи про те, що статтею 46 КЗпП України не передбачено право роботодавця відсторонити працівника від роботи через відмову вакцинуватися від COVID-19 є правомірними та обґрунтованими, однак суд першої інстанції помилково відхилив їх у оскаржуваному судовому рішенні.

Позивач стверджує, що єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень є Календар профілактичних щеплень в Україні, у пункті №2 якого відсутня норма про обов`язковість щеплення від COVID-19, а тому висновок суду першої інстанції про неправильне тлумачення ним норм права в частині доводів про те, що обов`язковість щеплення від COVID-19 не передбачена Законом України «Про захист

населення від інфекційних хвороб», є помилковим.

Позивач зазначає, що з огляду на Наказ МОЗ України №595, він не належить до осіб, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, а тому висновок суду першої інстанції, що підставою для відсторонення від роботи працівників, які визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби «COVID-19», які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, є помилковим. Крім того, посада провідного інженера з ліцензійної роботи не належить до професії, яка може призвести до зараження та (або) поширення інфекційних хвороб відповідно до переліку професій, визначених Постановою КМУ від 23 травня 2001 року №559.

Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про безпідставність його доводів про те, що усі лікарські засоби від хвороби «COVID-19» знаходяться в стадії клінічного дослідження, оскільки суд не має підстав заперечувати того факту, що всі вакцини, зареєстровані в Україні, є кандидатами у вакцини від хвороби COVID-19, станом на кінець жовтня 2021 року проходять клінічні випробування та знаходяться на фінальних стадіях випробувань. Таке визначення вакцинам від хвороби COVID-19 зазначено в наказі МОЗ України від 27 жовтня 2021 року №2362 «Про внесення змін до Дорожньої карти з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках»

Позивач вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на рішення ЄСПЛ, оскільки такі посилання були б прийнятними у випадку розгляду спорів про щеплення, які визначені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» і щеплення від інших відповідних інфекцій, які включені до Календаря профілактичних щеплень України. Крім того, існує роз`яснення Верховного Суду, викладені у листі від 24 грудня 2021 року №3223/0/208-21 щодо відсторонених невакцинованих працівників і їх поновлення, відповідно до яких на даний момент немає жодної правової позиції ЄСПЛ про відсторонення від роботи працівника, невакцинованого проти COVID-19.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції помилково посилається на постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №331/5291/19, оскільки у вказаній справі розглядалися питання про щеплення, які включені до Календаря профілактичних щеплень України, та пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на освіту в світлі співвідношення норм статей З та 53 Конституції України

Крім того позивач вважає помилковим посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №682/1692/17, оскільки вказана справа розглядалась про щеплення вакцинами, які визначені Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (проти коклюшу, дифтерії і правця) і необхідності проведення обов`язкових щеплень, які були проведені з порушенням календаря щеплень, та профілактичне щеплення проти коклюшу, дифтерії і правця, яке у віці 18 місяців проведено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу Державне спеціалізоване підприємство «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що рішення суду прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а викладені у рішенні суду першої інстанції висновки, повністю відповідають обставинам справи.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, направивши заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що позивач працює

провідним інженером з ліцензійної роботи в Державному спеціалізованому підприємстві «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами».

Наказом № 687 від 8 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 9 грудня 2021 року, як такого, що відмовився чи ухилився від проведення обов`язкових щеплень проти COVID-19 та не надав документ, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 або медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, до усунення причин, що зумовили відсторонення від роботи.

Підставою для відсторонення позивача від роботи у наказі зазначені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 46 КЗпП України, постанова Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 9 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами), наказ МОЗ України «Про затвердження змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 1 листопада 2021 року № 2393.

3 серпня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду своєю ухвалою передав справу №130/3548/21 за позовом працівника, відстороненого від роботи через ненадання підтверджуючого документу про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду дійшла висновку про наявність виключної правової проблеми у даній категорії справ, оскільки на розгляді першої та апеляційної інстанцій перебуває значна кількість справ, пов`язаних з визнанням незаконним наказу про відсторонення від роботи з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за період відсторонення від роботи. Єдиної практики з вирішення цього питання немає.

Відтак, для забезпечення сталості та формування єдиної правозастосовчої практики з розгляду подібних справ, Друга судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду й поставила на вирішення останньої такі питання:

(1) чи є правомірним, без прийняття органом законодавчої влади відповідного закону, шляхом прийняття підзаконних актів, встановлення обмежень права на працю в Переліку № 2153 та Постанові КМУ № 1236, яке полягає в встановленні обов`язковості профілактичних щеплень проти COVID-19 для певних працівників та запровадженні спеціального порядку відсторонення від роботи працівників, які відмовились або ухилились від профілактичних щеплень проти COVID-19;

(2) чи є порушенням вимоги рівності конституційних прав та дискримінаційним встановлення додаткових обмежень в Переліку № 2153, що полягають в обов`язковості профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 працівникам: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, в тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності та встановлення обов`язку в Постанові КМУ № 1236 керівників державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій здійснювати відсторонення від роботи (виконання робіт)

працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (враховуючи що, наприклад, на працівників юридичних осіб приватного права чи інших працівників такі обмеження не поширюються);

(3) чи є національне законодавство (Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Інструкція про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності Перелік № 2153 та Постанова КМУ № 1236) з питань відсторонення від роботи працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, таким, що дозволяє особі прогнозувати наслідки своєї її поведінки та яким чином мають застосовуватися норми цих правових актів, з урахуванням того, що в них передбачене різне і всупереч Конституції України правове регулювання.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 7 вересня 2022 року прийнято до розгляду справу №130/3548/21 та призначено справу до розгляду.

Відповідно до п. 10 ч.1 ст. 252 ЦПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини та обставини у справі №130/3548/21 є подібними до правовідносин та обставин у даній справі, за предметом та підставами позову, умовами застосування правових норм, тому колегія суддів вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у даній справі.

Відповідно до п.14 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Керуючись статтями 252, 253, 381 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

зупинити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 24 березня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого підприємства «Центральне підприємство з поводження з радіоактивними відходами» про скасування наказу про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до закінчення перегляду справи №130/3548/21 в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 3 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк