К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Київ

справа № 753/12420/16

апеляційне провадження № 22-ц/824/5800/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва у складі судді Коренюк А.М. від 2 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 на праві власності належить автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18 жовтня 2011 року.

Вказаний автомобіль був переданий відповідачу у тривале користування з метою здійснення ним підприємницької діяльності.

З 23 червня 2015 року позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення автомобіля, однак останній ухилявся від вчинення вказаних дій, навіть після прийняття судами рішень щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним.

2 червня 2015 року позивач уклав договір оренди спірного автомобіля з ФОП ОСОБА_4 , за яким, після підписання акту прийому-передачі, орендар мав сплачувати щомісячно 45 000 грн. Однак, у зв`язку з неповерненням відповідачем автомобіля, останній в оренду переданий не був.

Лише 6 червня 2017 року слідчим СВ Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області Мартиненком А.А. передано позивачу під розписку автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Посилаючись на те, що відповідач безпідставно відмовлявся повернути належний позивачу автомобіль, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди за період з 2 червня 2015 року по 6 червня 2017 року в розмірі 1 035 000 грн., а також завдану протиправними діями відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 2 листопада 2021 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду (збитки) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) в розмірі 1 035 000 грн., моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., судовий збір в розмірі 11 350 грн., а всього 1 051 000 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на підставі договору оренди автомобіля від 2 червня 2015 року позивач реально могла одержувати дохід у вигляді щомісячної орендної плати у розмірі 45 000 грн., на які вона розраховувала у разі повернення відповідачем транспортного засобу, а тому вимоги про відшкодування упущеної вигоди є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Разом з тим, упущену вигоду слід рахувати з моменту, коли відповідач отримав письмову вимогу про повернення автомобіля (6 липня 2015 року), а не з дня укладення договору оренди. Враховуючи принцип співмірності, моральна шкода підлягає відшкодування в розмірі 5 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник зазначає, що судом безпідставно було відмовлено у відкладенні розгляду справи та, як наслідок, неправомірно прийнято рішення без його участі. Судом не було допитано заявленого відповідачем свідка.

Суд помилково встановив факт отримання відповідачем 6 липня 2015 року вимоги позивача про повернення автомобіля, оскілки в матеріалах справи відсутні докази отримання саме цієї вимоги.

Суд взагалі не надав оцінки тій обставині, що на момент укладення позивачем договору оренди транспортного засобу від 2 червня 2015 року, спірний автомобіль не перебував у її володінні, а тому вона не могла вчиняти такий правочин. Крім того, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31 січня 2017 року у справі

№ 916/2574/16 за позовом ФОП ОСОБА_4 до ФОП ОСОБА_3 про зобов`язання передати автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в орендне користування та укласти акт приймання-передачі було встановлено, що договір оренди транспортного засобу не набув чинності. За умовами договору він набуває чинності не з моменту підписання, а з наступного дня після підписання сторонами акту приймання-передачі автомобіля, тобто з дня наступного за днем фактичної передачі автомобіля від орендодавця орендареві.

Оскільки вказаний договір оренди не набув чинності, то підстави для отримання доходу від здачі майна в оренду також відсутні.

Крім того, позивач, як фізична особа-підприємець, не мала відповідний КВЕД на здійснення підприємницької діяльності з надання транспортних засобів в оренду, що також свідчить про відсутність упущеної вигоди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зазначає, що при ухваленні рішення, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно встановив всі обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому є законним та обґрунтованим.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із відмовою суду провести судове засідання в режимі відеоконференції та неможливістю фізично бути присутнім в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що з метою дотримання розумних строків розгляду даної справи, відсутністю об`єктивних обставин для відкладення розгляду справи, клопотання представника скаржника не підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 10 жовтня 2003 року по 6 серпня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_6

18 жовтня 2011 року ОСОБА_3 придбала в ОСОБА_1 автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 і вказаний автомобіль зареєстрований за нею на праві власності в РЕВ № 8 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області, видані номерні знаки НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18 жовтня 2011 року. У свідоцтві зроблена відмітка про право ОСОБА_1 користуватися автомобілем (том І а.с. 16)

2 червня 2015 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди транспортного засобу з викупом, згідно умов якого орендодавець передає орендарю в користування автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , державний

реєстраційний номер НОМЕР_2 , для використання в господарській діяльності. Вартість оренди становить 45 000 грн. щомісячно, строк дії договору до 2 червня 2017 року (том І а.с. 34-35).

Згідно письмової вимоги від 23 червня 2015 року позивач просила відповідача повернути автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , у її користування не пізніше 1 липня 2015 року, а також виплатити орендну плату за використання транспортного засобу (том І а.с. 17).

Вказана вимога отримана ОСОБА_1 6 липня 2015 року про що він зазначив у відповіді від 24 липня 2015 року, у якій також пояснив, що автомобіль в його користуванні не перебуває (том І а.с. 18).

5 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Фрунзівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 у якому просив визнати недійсним укладений між ними фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 18 жовтня 2011 року, скасувати довідку-рахунок та визнати за ним право власності на спірний автомобіль.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У березні 2016 року ОСОБА_1 знову звернувся до Фрунзівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 і просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 18 жовтня 2011 року, як такий, що вчинений під впливом обману, застосувати наслідки недійсності правочину шляхом визнання за ним права власності на зазначений автомобіль і скасування довідки-рахунку від 16 липня 2011 року серії НОМЕР_4 .

Позов було обґрунтовано тим, що спірний автомобіль формально переоформлений на ОСОБА_3 , однак остання порушила усну домовленість і вимагає передати його їй як власнику.

7 червня 2016 року ОСОБА_3 направила заяву на ім`я начальника Роздільнянського МРЕВ Одеської області у якій просила анулювати запис про право користування ОСОБА_1 автомобілем Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 (том І а.с. 25).

У вересні 2016 року ФОП ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до ФОП ОСОБА_3 про зобов`язання передати спірний автомобіль в оренду, укласти акт приймання-передачі та здійснити його оцінку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2016 року у справі № 916/2574/16 позовом ФОП ОСОБА_4 задоволено. Зобов`язано ФОП ОСОБА_3 передати ФОП ОСОБА_4 в оренде користування автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , за актом приймання-передачі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31 січня 2017 року рішення Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що строк дії договору оренди від 2 червня 2015 року не збігається з моментом його підписання, а починається з наступного дня після підписання сторонами акту приймання-передачі автомобіля, тобто з дня наступного за днем фактичної передачі автомобіля від орендодавця орендареві. Оскільки автомобіль перебував у фактичному користуванні третьої особи, у зв`язку з чим акт приймання-передачі вказаного транспортного засобу від орендодавця орендареві сторонами не підписувався, то зобов`язання за вказаним договором не виникли.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним та визнання права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 18 жовтня 2011 року. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року, рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

6 червня 2017 року слідчим СВ Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області Мартиненком А.А. повернуто ОСОБА_3 під розписку автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У зв`язку із поверненням автомобіля, ОСОБА_3 відмовилася від позовних вимог в частині витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 листопада 2020 року провадження в цій частині вимог закрито.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорення. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини 2 статті 16 ЦК України).

У частині 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 4 липня 2011 року у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 9 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

При цьому протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 6 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тлумачення змісту частини 2 статті 22 ЦК України свідчить, що упущена вигода, будучи складовою поняття збитки, на відміну від реальних збитків, фактичну вартість яких можна виявити на основі оцінки прямих майнових втрат, завданих особі, пов`язана з тим реальним приростом, збільшенням її майнової сфери, якого можна було б очікувати за звичайних обставин, якби ці обставини не були порушені неправомірною поведінкою боржника.

У частині 3 статті 623 ЦК України закріплено норму, яка регламентує ціни на товари, роботи, послуги тощо, які використовуються для обчислення збитків, зокрема, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки в момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток.

Тож у з`ясуванні критеріїв, яким слід керуватися при визначені (обрахунку) розміру збитків у вигляді упущеної вигоди, суд зважає на сутність правової природи категорії упущена вигода, принципи на яких ґрунтується виконання зобов`язання з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, а також функції, які повинно виконувати відшкодування збитків.

Тому при визначенні (обчисленні) розміру упущеної вигоди першочергове значення має врахування критерію звичайних обставин (умов цивільного/господарського обороту), за яких кредитор мав достатні очікування на отримання відповідного доходу в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При цьому звичайними обставинами (умовами цивільного/господарського обороту) фактично є типові (нормальні) обставини (умови) комерційного обігу (функціонування ринку), а не теоретично, потенційно можливі, особливо сприятливі ситуації, що мали місце під час неналежного виконання боржником своїх обов`язків.

Іншим критерієм, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності витрат. Сутнісний зміст цього критерію та необхідність урахування при розрахунку упущеної вигоди обумовлений принципами зобов`язального права та загальними засадами цивільного законодавства - керівними ідеями, з яких мають виходити усі без виключення учасники цивільних відносин.

Слід зазначити, що визначаючи розмір збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідно також враховувати функцію, яку повинно виконувати відповідне відшкодування. Такою функцією передусім є компенсаційна функція, яка виходить з неприпустимості збагачення потерпілої сторони зобов`язання (кредитора) та визначає своїм завданням компенсацію кредитору дійсних негативних наслідків порушення його прав. Іншими словами відновлення майнового стану кредитора за рахунок боржника має здійснюватися із розрахунку еквівалентності, співмірності між собою відшкодування та збитків.

Відтак, при визначенні розміру збитків у вигляді упущеної вигоди слід керуватися такими критеріями її розрахунку (обчислення) як: 1) звичайні обставини (умови цивільного/господарського обороту); 2) розумні витрати; 3) компенсаційність відшкодування збитків.

Тому справедливе відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди за наявності доведеності протиправної поведінки заподіювача збитків та причинного зв`язку між збитками та протиправною поведінкою є одним із ефективних засобів захисту порушених прав кредитора, адже сама лише констатація у судовому рішення порушення прав кредитора (позивача) не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним.

Колегія суддів зазначає, що першочерговим завданням суду є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення Європейського суду з прав людини "Олюджіч проти Хорватії"). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Мала проти України", "Богатова проти України").

Судом першої інстанції було встановлено причинний зв`язок між протиправними діями відповідача і шкідливими наслідками протиправності такої поведінки, які спричинили такі збитки, а саме те, що відповідач відмовлявся повертати спірний автомобіль у володіння позивача, внаслідок чого остання була позбавлена можливості передати його в оренду.

Разом з тим, визнаючи наявність такого елементу як причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що укладаючи договір оренди транспортного засобу від 2 червня 2015 року, ОСОБА_3 була обізнана про відсутність у її володінні майна, тобто у питанні можливості передачі майна в оренду, діяла на власний ризик.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 користувався автомобілем Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , з 2007 року по 2011 рік як власник, і з 2011 року як не власник.

При цьому, починаючи з 2011 року, коли власником автомобіля стала ОСОБА_3 , право користування ОСОБА_1 було передбачено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що свідчить про наявність в останнього правових підстав для його експлуатації.

Станом на момент укладення позивачем договору оренди транспортного засобу від 2 червня 2015 року, спірний автомобіль не перебував у її користуванні, що унеможливлювало передання його іншим особам в оренду. Більше того, до укладення цього правочину позивач попередньо не звертався до відповідача із вимогою про повернення автомобіля.

У рішенні Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2016 року у справі № 916/2574/16, яким було відмовлено ФОП ОСОБА_4 у позові до ФОП ОСОБА_3 про передання в оренде користування автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , за актом приймання-передачі, суд вказав, що у сторін не виникли взаємні права та обов`язки, внаслідок не набрання договором оренди чинності.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача упущеної вигоди на підставі договору оренди від 2 червня 2015 року та виходячи з вартості оренди в розмірі 45 000 грн. щомісячно, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що цей договір не набрав чинності з огляду на фактичну відсутність у орендодавця автомобіля. По своїй суті він не був спрямований на настання реальних правових наслідків, а саме передачі транспортного засобу в користування іншій особі за плату, що свідчить про абстрактність доходів у вигляді упущеної вигоди.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для відшкодування упущеної вигоди, оскільки позивачем не доведено реальну можливість отримання доходу від здачі в оренду транспортного засобу у спірний період часу. Також позивачем не доведено ані завдання моральної шкоди, ані її розмір.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та помилково стягнув на користь позивача майнову шкоду у вигляді неотриманого доходу в сумі 1 035 000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

З урахуванням зроблених висновків, відсутні підстави для надання оцінки іншим доводам апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом ухвалено рішення про часткове задоволення позову через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи викладене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 454 грн., а також за подання апеляційної скарги в розмірі 17 025 грн., а всього 17 479 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 2 листопада 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) судовий збір в розмірі 17 479 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: