КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/9001/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/57382/20-ц

20 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції охорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинна профспілкова організація працівників Департаменту поліції охорони про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

22 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту поліції охорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинна профспілкова організація працівників Департаменту поліції охорони про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до наказу Національної поліції України від 11 серпня 2020 року № 649 «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони» було введено дев`ять посад новоствореного управління правового забезпечення із одночасним скороченням восьми посад відділу правового забезпечення. Зазначений наказ не був доведений до відома працівників, яких безпосередньо стосувалось скорочення.

В подальшому на підставі наказу Департаменту поліції охорони від 23 листопада 2020 року № 260 о/с її було звільнено із посади провідного фахівця відділу правового забезпечення Департаменту поліції охорони на підстав пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП, який визначає, що підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Вказує на те, що відповідно до п. 4.1.3. Колективного договору Департамент поліції охорони зобов`язаний забезпечити збереження робочих місць у разі скорочення чисельності штатів, шляхом першочергового скорочення вакантних посад, а також у період коли з`явилися передумови скорочення штатів без крайньої необхідності не приймати на вакантні посади нових працівників. Згідно з п. 4.1.4 Колективного договору, при скороченні чисельності або штату працівників, у разі звільнення працівників з причин економічного, структурного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацію, зміною форми власності Департаменту, завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, надати профспілковій організації інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з Профспілковою організацією про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшенням несприятливих наслідків будь- яких звільнень.

На думку позивача, щоб звільнення працівника на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП було правомірним, роботодавець зобов`язаний погодити прийняте рішення про зміну істотних умов праці з профспілкою та видати наказ (розпорядження) про зміну істотних умов праці працівників не пізніше, ніж за два місяці про майбутні зміни, проте відповідачем було проігноровано дану процедуру.

Зазначає, що окрім вище зазначеного, відповідачем також було порушено трудове законодавство, оскільки їй не було запропоновано всі вакантні посади, які з`явились та існували у Департаменті з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудового договору.

З огляду на вище викладене, просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту поліції охорони від 23 листопада 2020 року № 260 о/с про її звільнення, поновити її на посаді провідного фахівця відділу правового забезпечення Департаменту поліції охорони та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції охорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинна профспілкова організація працівників Департаменту поліції охорони про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулупередано за підсудністю в Шевченківського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до Департаменту поліції охорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: головна Первинної профспілкової організації працівників Департаменту поліції охорони, про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 08 липня 2022 року позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним.

Зазначає, що посада провідного фахівця відділу правового забезпечення, яку вона обіймала, перестала існувати відповідно до наказу Національної поліції № 649, яким затверджено перелік змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони, а тому у відповідача відбулося скорочення штату, а не зміна істотних умов праці. З огляду на зазначене, її звільнення на підставі пункту 6 частини 1 ст. 36 КЗпП України здійснено відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства.

Вказує на те, що 21 вересня 2021 року їй було надано для ознайомлення повідомлення в якому зазначалось, що наказом від 11 серпня 2020 року № 649 «Про організаційно- штатні питання в органах та підрозділах поліції охорони» відділ правового забезпечення Департаменту поліції охорони реорганізовано в Управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони. Зазначалось, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці істотні умови праці не змінюються, за виключенням найменування посад. Вказане не містить попередження про можливість подальшого вивільнення.

Зазначає, що судом першої інстанції було проігноровано, що у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували ознайомлення позивача із новою штатною структурою.

Звертає увагу суду, що відповідачем, в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не було запропоновано їй всі вакантні посади, які з`явились та існували у Департаменті з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудових відносин, а написанням нею заяви від 25 вересня 2020 року про переведення на посаду провідного фахівця відділу претензійно - позовної роботи управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони, про яку вона дізналась не з офіційних джерел, лише підтверджує її бажання працювати надалі.

Вказує на те, що наказ Департаменту поліції охорони від 08 жовтня 2020 року № 227 о/с не мав в собі жодної ознаки тимчасового характеру, не змінював природи, укладеного з нею трудового договору з безстрокового на строковий, що підтверджується відсутністю посилання на пункт 2 частини 1 ст. 36 КЗпП України як на підставу її звільнення.

На думку апелянта, її звільнення наказом ДПО від 23 листопада 2020 стало незаконним в силу того, що Департаментом 08 жовтня 2020 року вона була працевлаштована без власної згоди шляхом переміщення в інший структурний підрозділ.

Вказує на те, що судом першої інстанції не досліджувалась участь Первинної профспілкової організації працівників Департаменту поліції охорони при здійсненні Департаментом поліції охорони її звільнення.

23 вересня 2022 року представник відповідача Департаменту поліції охорони Парфенюк Сергій Сергійович подав до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Зазначає, що наказом Національної поліції України від 11.08.2020 року № 649 «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони» посаду «провідного фахівця відділу правового забезпечення» було виключено та одночасно введено посаду «провідного фахівця управління правового забезпечення».

Звертає увагу суду на лист Мінпраці від 07.04.2011 року № 114/06/187-11 відповідно до якого, скорочення чисельності або штату працівників є однією з підстав для розірвання трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, прийняття власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. Також звертає увагу, що посада позивача, чисельність та штат працівників не були скорочені, а навпаки, було введено додатково 1 посаду «начальник відділу» та 1 посаду «начальник управління».

Вказує на те, що Департамент, як юридичну особу реорганізовано не було, дія трудового договору не припинялася, в тому числі, під час проведення реорганізації структурного підрозділу юридичної особи- Департаменту, будь - якого скорочення чисельності або штату працівників не було, а тому не виникало обставин для застосування для звільнення позивача інших підстав, відмінних від пункту 6 частини 1 ст. 36 КзПП України.

Посилається також на те, що відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України позивачку 21 вересня під підпис було повідомлено про істотні зміни в організації виробництва і праці - зміну назви посади, яку вона займає, та запропоновано продовжити роботу в межах спеціальності, кваліфікації та посади. Щодо неналежного повідомлення позивачки про подальше вивільнення, відповідач зазначає, що повідомлення від 21 вересня 2020 містить: «пропонуємо продовжити роботу в межах спеціальності, кваліфікації та посади», тобто позивачу було запропоновано рівнозначну посаду, проте на думку позивача їй не було запропоновано жодної посади.

Звертає увагу суду, що матеріали справи містять заяву позивачки від 25 вересня 2020 року про переведення її на посаду провідного фахівця відділу претензійно- позовної роботи управління правового забезпечення, що свідчить про обізнаність позивачки про існування рівнозначної посади, яку їй було запропоновано відповідачем у повідомленні від 21 вересня 2020 року.

Вважає, що Департамент не зобов`язаний був пропонувати позивачці всі наявні вакантні посади, оскільки звільнення відбулось на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Також представник відповідача Департаменту поліції охорони Парфенюк Сергій Сергійович не погоджується з наданим позивачкою розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважає, що дії позивачки, яка подала позов спочатку до Печерського районного суду м.Києва, були направлені саме на затягування розгляду справи, так як позивачці достеменно було відомо, що юридична адреса та місцезнаходження Департаменту поліції охорони відносяться до Шевченківського району м.Києва.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала доводи своєї апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представники відповідача Департаменту поліції охорони Рябушинець Яна Миколаївна та Лисенко Оксана Василівна , представники третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинної профспілкової організації працівників Департаменту поліції охорони Ліщишин Сергій Олександрович та Усенко Віталій Валентинович проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Департаменту поліції охорони від 31 січня 2020 року № 27 о/с призначено ОСОБА_1 , новоприйняту за заявою, на посаду провідного фахівця відділу правового забезпечення Департаменту поліції охорони, установивши їй відповідно до Колективного договору між Департаментом поліції охорони та Первинною профспілковою організацією працівників Департаменту поліції охорони на 2019-2021 роки, посадовий оклад у розмірі 6 910 грн. та надбавку за високі досягнення в праці в розмірі 25 відсотків посадового окладу та надбавки за вислугу років, та згідно зі статтею 27 КЗпП строк випробування 3 місяці, з 03 лютого 2020 року. Підставою для наказу стала заява ОСОБА_1 від 21 січня 2020 року. (т. 1 а.с. 27)

Наказом Національної поліції України від 11 серпня 2020 року № 649 було затверджено перелік змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони. (т. 1 а.с. 20)

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 32 КЗпП, було повідомлено, що наказом Національної поліції України від 11 серпня 2020 року № 649 «Про організаційно- штатні питання в органах та підрозділах поліції охорони» відділ правового забезпечення Департаменту поліції охорони реорганізовано в Управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони. Також повідомлено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці істотні умови праці не змінюються, за виключенням найменування посад. Запропоновано продовжити роботу в межах спеціальності, кваліфікації та посади. (т. 1 а.с. 25)

25 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Департаменту поліції охорони з заявою, в якій просила перевести її на посаду провідного фахівця відділу претензійно- позовної роботи управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони. (т. 1 а.с. 175)

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до начальника Департаменту поліції охорони з заявою, в якій просила вважати, подану нею заяву від 25 вересня 2020 року про переведення її на посаду провідного фахівця відділу претензійно- позовної роботи управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони, відкликаною. (т. 1 а.с. 26)

Наказом Департаменту поліції охорони від 23 листопада 2020 року № 260 о/с по апарату звільнено за пунктом 6 частини 1 статті 36 КЗпП України ( відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці) ОСОБА_1 , провідного фахівця відділу правового забезпечення, з 23 листопада 2020 року, з наданням їй, відповідно до статті 44 КЗпП України, вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку, компенсації за 08 діб невикористаної щорічної відпустки за робочий період з 03 лютого 2020 року до 23 листопада 2020 року, установивши щомісячну премію за листопад 2020 року в розмірі 72,7%. Підставою для видання вказаного наказу зазначено: наказ Національної поліції України від 11 серпня 2020 року № 649 «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони», повідомлення про зміну істотних умов праці від 23 листопада 2020 року № 4837/43/4-2020. (т. 1 а.с. 23)

Наказом Департаменту поліції охорони від 08 жовтня 2020 року № 227 о/с переміщено до управління правового забезпечення Департаменту з дорученням роботи у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором: начальника відділу правового забезпечення Департаменту Бегларян Олену Феліксівну; заступника начальника відділу правового забезпечення Департаменту Нестерака Сергія Володимировича; головного фахівця відділу правового забезпечення Департаменту Яценко Юлію Євгенівну; провідного фахівця відділу правового забезпечення Департаменту ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 24)

23 листопада 2020 року т.в.о. начальника управління кадрового забезпечення Департаменту поліції охорони підполковником поліції Чернецем В.І., заступником начальника управління - начальником організаційно-аналітичного відділу управління організаційно - аналітичного забезпечення та оперативного реагування Департаменту поліції охорони Колосовським С. Й., секретарем первинної профспілкової організації працівників ДПО, головним інспектором відділу комплектування, організації штатної роботи та проходження служби УКЗ ДПО лейтенантом поліції Ліщишиним С.О. було складено акт про відмову від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці відповідно до якого, 23 листопада 2020 року о 09 год. 27 хв. у приміщенні ДПО (каб. № 67) провідний фахівець відділу правового забезпечення Дапертаменту поліції охорони ОСОБА_1, будучи повідомленою 21 вересня 2020 року відповідно до статті 32 КЗпП України про те, що наказом Національної поліції України від 11 серпня 2020 року № 649 «Про організаційно - штатні питання в органах та підрозділах поліції охорони» відділ правового забезпечення Департаменту охорони реорганізовано в Управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони, а також про те, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці істотні умови праці (системи та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу,суміщення професій, тощо) не змінюються, за виключенням найменування посад, та ознайомлена з пропозицією продовжити роботу в межах спеціальності, кваліфікації та посади, на посаді провідного фахівця відділу претензійно - позовної роботи управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони, 23 листопада 2020 року ОСОБА_1 відмовилась від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. (т. 1 а.с. 179-180)

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту поліції охорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинна профспілкова організація працівників Департаменту поліції охорони про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до наказу Національної поліції України від 11.08.2020 р.№649 «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони», посада у відділі правового забезпечення, на якій перебувала позивачка, фактично не була скороченою,так як аналогічна за своїми функціональними обов`язками посада одночасно була утворена в управлінні правового забезпечення, яке було утворене на основі відділу правового забезпечення,що підтверджується переліком змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони, який затверджено вказаним наказом. 21.09.2020 році позивачці під розпис було вручено повідомлення відповідно до ст. 32 КЗпП України, в якому зазначено, що істотні умови її праці не змінюються, за виключенням найменування посади, та запропоновано їй продовжити роботу в межах спеціальності, кваліфікації та посади. 25.09.2020 року позивачка подала заяву, якою фактично погодилась на переведення її на посаду аналогічну тій, яку вона займала, до новоствореного управління правового забезпечення з 01.10.2020 року, але 28.09.2020 року письмово цю заяву відкликала. З огляду на вище викладене, враховуючи, що позивачка відмовилась продовжити роботу у відповідача після зміни істотних умов праці, то її було правомірно звільнено відповідачем саме з підстави, передбаченої п.6 ч.1ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору, кожна з яких є самостійною.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Частиною третьою та четвертою статті 32 КЗпП України встановлено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні (попередні) істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи на нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Припинення трудового договору за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, в тому числі перехід на бригадну форму організації праці і впровадження передових методів тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 761/11887/15-ц (провадження № 61-15506сво18) зроблено висновок, що звільнення працівника на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із його відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці не можна відносити ні до звільнення працівника за його ініціативою, ні до звільнення працівника за ініціативою роботодавця. Зазначена підстава припинення трудового договору є окремою самостійною підставою для припинення трудового договору,яка обумовлена відсутністю взаємного волевиявлення його сторін, недосягненням ними згоди щодо продовження дії трудового договору. Підставою для звільнення працівника за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України є його відмова від продовження роботи в нових умовах праці після спливу двомісячного строку з часу ознайомлення з відповідним повідомленням.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Аналогічна правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-2748цс15.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що зміна істотних умов праці відбувається за тією самою посадою, у тій самій установі, де працівник працював до такої зміни. Пропозиція обійняти інші посади не є зміною істотних умов праці.

Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд першої інтснації прийшов до вірного висновку про те, що відповідно до наказу Національної поліції України від 11.08.2020 р.№649 «Про затвердження Переліку змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони», посада провідного фахівця відділуправового забезпечення, на якій перебувала позивачкаОСОБА_1 , фактично не була скорочена,так як аналогічна за своїми функціональними обов`язкамипосада одночасно була утворена в управлінні правового забезпечення, яке було утворене на основі відділу правового забезпечення, що підтверджується переліком змін у штатах органів і підрозділів поліції охорони, який затверджено вказаним наказом.

Відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України, 21.09.2020 року позивачці під розпис було вручено повідомлення про те, що наказом Національної поліції України від 11 серпня 2020 року № 649 «Про організаційно- штатні питання в органах та підрозділах поліції охорони» відділ правового забезпечення Департаменту поліції охорони реорганізовано в Управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони. Також повідомлено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці істотні умови праці не змінюються, за виключенням найменування посад. Запропоновано їй продовжити роботу в межах спеціальності, кваліфікації та посади.

25.09.2020 року ОСОБА_1 подала на ім`я начальника Департаменту поліції охорони заяву про переведення її на посаду провідного фахівця відділу претензійно-позовної роботи управління правового забезпечення Департаменту поліції охорони з 01.10.2020 р., яка аналогічна тій посаді, яку вона займала до переведення - провідний фахівець відділу правового забезпечення Департаменту поліції охорони, але 28.09.2020 року письмово відкликала вказану заяву з посиланням на те, що у відповідача відбулося скорочення штату, а тому вона залишає за собою право протягом двох місяців ( з 21.09.2020 року) ознайомлюватись із запропонованими їй посадами відповідно до стажу її роботи та спеціальності та погоджуватись чи не погоджуватись з ними.

В апеляційній скарзі позивачка також посилається на те, що у відповідача відбулося скорочення штату працівників, було скорочено і її посаду провідного фахівця, а тому її звільнення відповідачем за п.6 частини 1 статті 36 КЗпП України є незаконним.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги позивачки з огляду на те, що, розглядаючи вказаний трудовий спір, суд першої інстанції належним чином перевірив доводи позивачки щодо проведених у відповідача змін в організації виробництва і праці та прийшов до вірного висновку про те, що реорганізація структурного підрозділу Департаменту поліції охорони - відділу правового забезпечення, в якому на посаді провідного фахівця працювала позивачка, відбувалась саме шляхом перетворення одного структурного підрозділу в інший, у зв`язку з чим хоч і відбулась зміна істотних умов праці, а саме: зміна назви посади позивачки, але фактично при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою. Посада " провідний фахівець`не була виключена зі штатного розпису, відбулася лише зміна назви цієї посади, а саме: назву посади провідний фахівець відділу правового забезпечення було змінено на провідний фахівець відділу претензійно-позовної роботи управління правового забезпечення в складі якого є відділ претензійно-позовної роботи та відділ договірної роботи. Функціональні обов`язки провідного фахівця відділу правового забезпечення та функціональні обов`язки провідного фахівця відділу претензійно-позовної роботи управління правового забезпечення не містять будь-яких суттєвих змін та доповнень. Посада позивачки, чисельність та штат працівників не були скорочені, а навпаки, було введено додатково 1 посаду «начальник відділу» та 1 посаду «начальник управління».

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З огляду на те, щоколишні істотні умови праці не може бути збережено, а позивачка не погодилась на продовження роботи в нових умовах,суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивачку було правомірно звільнено відповідачем на підставі п.6 ч.1ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги позивачки про те, що її звільнення є незаконним так як, відповідачем, в порушення вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не було запропоновано їй всі вакантні посади, які з`явились та існували у Департаменті з дня попередження про вивільнення і до дня розірвання трудових відносин, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, так як така процедура звільнення має бути дотримана роботодавцем у випадку звільнення працівника за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення ж позивачки відбулося на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не досліджувалась участь Первинної профспілкової організації працівників Департаменту поліції охорони при здійсненні Департаментом поліції охорони її звільнення, так як відповідно до вимог ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

З огляду на те, що позивачку було звільнено з роботи на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України, то відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України обов`язкова згода Первинної профспілкової організації працівників Департаменту поліції охорони, яка залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог, у даному випадку не потрібна.

Враховуючи вищевикладене, враховуючи, що жодних порушень відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивачки з роботи з підстави, передбаченої п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України не встановлено, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту поліції охорони, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову: Первинна профспілкова організація працівників Департаменту поліції охорони про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 червня 2022 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 листопада2022 року.

Головуючий: Судді: