Провадження № 22-ц/801/1822/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 рокуСправа № 127/14491/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,

за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2022 року, ухвалене у складі судді Сичука М. М. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

07.06.2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» (далі АТ КБ «Приват Банк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05.12.2016 року АТ КБ «Приват Банк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 49,80 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 11.05.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н. В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1055.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення квартири, загальною площею 49,80 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Виходячи з наведеного, положень статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК УРСР, АТ КБ «Приват Банк» просило виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації виконавчому органі сільської, селищної або міської ради, сільський голова ( у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.08.2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «Приват Банк» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що кредит був виданий ОСОБА_1 згідно кредитного договору № VIH0GF02020555 від 11.05.2005 року на придбання житла (придбання предмету іпотеки квартири).

Відповідно до п. 18.12 договору іпотеки визначено обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок було порушено ОСОБА_1 зареєстровано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію за адресою предмета іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя.

АТ КБ «Приват Банк» вважає, що потрібно застосувати до правовідносин у цій справі доктрину римського права «venire contra factum proprium» (принцип заборони суперечливої поведінки), яка базується на принципі римського права «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Оскільки відповідачі не звільнили приміщення після позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, тому права позивача як іпотекодержателя порушені та підлягають захисту шляхом виселення відповідачів, оскільки реєстрація місця проживання відповідачів та їх проживання в предметі іпотеки перешкоджають реалізації предмета іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок майна, що є предметом іпотеки.

Крім цього, на позивача не може покладатись обов`язок визначати житлове приміщення для надання відповідачам. Законом передбачено, що саме на державу, а не на будь яких інших осіб покладено обов`язок надання житла відповідно до закону.

У відзиві ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що квартира була придбана ОСОБА_1 не за рахунок кредиту. Підставою набуття у власність предмета іпотеки є договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 11.05.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 1053 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 589171 від 11.05.2005 року. Іншого постійного житла відповідач та його неповнолітні діти не мають.

01.11.2022 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява заступника начальника служби у справах дітей Вінницької міської ради Бойко М. П. про проведення судового засідання у її відсутності. Підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_2 .

У судовому засіданні представник АТ КБ «Приват Банк» Рой В. Л. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Адвокат Ткачук В. В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не явились. Повідомлялись належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

11.05.2005 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (продавці) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі продажу квартири, зареєстрований в реєстрі за № 1053. Відповідно до п. 1.1 продавці продали, а покупець купив квартиру під номером АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 90000 гривень, які гроші продавці отримали від покупця повністю до підписання цього договору (а. с. 112, 116);

11.05.2005 року між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 1 договору, предметом цього договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 6 цього договору, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед іпотеко держателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором № VIH0GF02020555 від 11.05.2005 року, з: повернення кредиту, наданого у вигляді не поновлювальна лінія, в сумі 30952,00 доларів США у строк до 09.05.2025 року (п.2). Відповідно до п. 6 даного договору, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з: коридору 46-1, кладової 46-2, 46-8, ванної 46-3, вбиральні 46-4, кухні 46-5, кімнат 46-7, 46-6, житловою площею 28,4 кв.м., загальною площею 49,7. Предмет іпотеки належатиме іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького МНО Циц Н.В. 11.05.2005 року за реєстром № 1053, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 589171 від 11.05.2005 року. Предмет іпотеки передається в іпотеку з невід`ємними при належностями, які знаходять в ньому. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість (а. с. 113-118);

05.12.2016 року АТ КБ «Приват Банк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 49,80 кв.м., житловою площею 28,40 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 11.05.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н. В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1055, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.12.2020 року № 236516388;

АТ КБ «Приват Банк» надало суду копію вимоги до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення з квартири протягом 30 днів з моменту отримання вимоги (а. с. 10). Однак, докази вручення такої вимоги у матеріалах справи відсутні;

Відповідно до довідки Міського комунального підприємства «Управляюча компанія «Господар Люкс» Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради від 15.12.2020 року № 05-21/887 по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 12);

Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 15.06.2022 року № 41429, № 41427, № 41426, 41425 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.05.2005 року, неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 12.05.2015 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 12.05.2015 року.(а. с. 28, 30, 31, 33);

Відповідно до висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.07.2021 року № 01-00-011-50094, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_2 (а. с. 50).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідачів зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц (провадження № 61-19282св20) вказано, що правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідачем ОСОБА_1 спірну квартину під номером АДРЕСА_2 було придбано 11.05.2005 року за рахунок кредитних коштів. АТ КБ «ПриватБанк» не було надано до суду першої інстанції доказів на підтвердження цієї обставини.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13.10.2022 року в задоволенні клопотання АТ КБ«Приватбанк» про приєднання доказів,доданих до апеляційної скарги відмовлено, оскільки відповідно до статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (а. с. 169).

У справі вставнолено, що відповідач ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі за № 1053 та в Державному реєстрі правочинів за № 58917 від 11.05.2005 року.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі вставнолено, що існують достатні і тривалі зв`язки відповідачів з конкретним місцем проживання - квартирою АДРЕСА_2 , що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям «житло».

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів на праві власності іншого житла.

Дотримуючись балансу між захистом права власності і права особи на житло, апеляційний суд бере до уваги, що у разі виселення відповідачів, останні, в силу свого матеріального стану, будуть неспроможні забезпечити себе власним житлом. Відповідач ОСОБА_1 являється учасником АТО та інвалідок 3 групи, єдиним доходом є пенсія. У квартирі також зареєстрована неповнолітня дитина. (а. с. 167).

Відповідно до висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-011-50094 від 23.07.2021 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_2 .

Вирішуючи питання про баланс інтересів сторін та пропорційність між виселенням відповідачів та захистом права власності позивача апеляційний суд враховує, що позивач, стверджуючи про наявність перешкод з боку відповідачів не довів вчинення відповідачами перешкод у користуванні належною позивачу квартирою, оскільки достатніх доказів щодо цих обставин (створення таких перешкод) як і доказів незаконності користування відповідачами спірним житлом суду не надано.

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Ураховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає, шо відсутня «нагальна суспільна необхідність» для втручання у право відповідачів на житло шляхом їх виселення із спірної квартири.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги правильні висновки суду першої інстанції не спростовують, їм була надана оцінка судом першої інстанції в рішенні, з якою погоджується також суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, відтак судові витрати понесені АТ КБ «Приват Банк»при поданні апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 серпня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 02 листопада 2022 року.