ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/222/22 Справа № 203/2824/18 Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Попенко Ю.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року

по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (далі ТОВ Порше Лізинг Україна) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява, мотивована тим, що 05 червня 2012 року між ним та третьою особою ОСОБА_2 укладено договір про фінансовий лізинг № 00005111, предметом якого був автомобіль Volkswagen Passat CC 2.0 TSI, 2011 року випуску, шасі/кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 . На виконання умов договору позивачем придбано вказане авто та 20 червня 2012 року за актом прийому-передачі передано його третій особі. 03 серпня 2017 року Апеляційним судом Дніпропетровської області своїм рішенням по цивільній справі № 175/3692/15 вказаний договір фінансового лізингу визнано недійсним, однак третя особа вказане авто позивачу не повернув, натомість з листа ОСОБА_2 позивачу стало відомо, що автомобіль вибув з його володіння і на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року № 202/3036/16-ц був переданий відповідачу в порядку забезпечення позову по вказаній цивільній справі. За наслідками надісланого запиту до СУ ГУ НП в Дніпропетровській області позивачем з`ясовано, що автомобіль на підставі вищевказаної ухвали суду переданий відповідачу на відповідальне зберігання, а відтак, за переконанням позивача, відповідач, не будучи стороною договору фінансового лізингу, з огляду на залишення без розгляду позову у цивільній справі № 202/3036/16-ц, не має правових підстав для володіння спірним автомобілем, відтак неправомірно утримує його в себе.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд витребувати у відповідача та передати йому автомобіль марки Volkswagen Passat CC 2.0 TSI, 2011 року випуску, шасі/кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , а також стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 та передано ТОВ Порше Лізинг Україна автомобіль марки Volkswagen Passat CC 2.0 TSI, 2011 року випуску, шасі/кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу відповідача без задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони по справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за його відсутності, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Зазначає, що він не отримував від суду судових повісток про виклик та не знав про сам факт ухвалення оскаржуваного заочного рішення.

Згідно з частиною другою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з частиною восьмою цієї статті днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання на 05 листопада 2018 року (а.с.43, т.1).

В подальшому, справа була призначена до розгляду на 03 грудня 2018 року (а.с.72-73, т.1).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 січня 2019 року (а.с.80, т.1).

Згідно отриманих на запит суду відомостей адресно-довідкової роботи УПР ГРФО ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач ОСОБА_1 зареєстрованим або знятим з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не значиться (а.с.42, т.1).

За вказаною адресою судом першою інстанції здійснювалися виклики відповідача в судове засідання, проте, поштові відправлення повертались не врученими з відміткою на конверті за закінченням терміну зберігання (а.с.88,89, т.1).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18) зроблено висновок, що «приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду».

Встановлено, що повістки про призначення справи до розгляду на 05 листопада 2018 року, 03 грудня 2018 року та 17 січня 2019 року, направлені на адресу ОСОБА_1 , повернулись до суду першої інстанції з позначкою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про відсутність доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим, скасовує заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Як убачається з матеріалів цієї справи та установлено судом апеляційної інстанції, що 05 червня 2012 року між позивачем, як лізингодавцем, та третьою особою ОСОБА_2 , як лізингоодержувачем, укладено договір про фінансовий лізинг № 00005111, об`єктом якого є автомобіль Volkswagen Passat CC 2.0 TSI, 2011 року випуску, шасі/кузов № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , що підтверджується копією відповідного договору (а.с.8, т.1).

На виконання вказаного договору фінансового лізингу позивачем на підставі договору № 1102726 купівлі-продажу автомобіля ком.№ 355857 від 15 червня 2012 року було придбано автомобіль, який є об`єктом лізингу, та за актом прийому-передачі 20 червня 2012 року передано ОСОБА_2 . Викладені обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу з додатком, копіями актів прийому-передачі (а.с.9-13, т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який є об`єктом лізингу, титульним власником цього транспортного засобу є позивач (а.с.14, т.1).

20 січня 2015 року розпочато кримінальне провадження № 0000137, кваліфіковане за ч.2 ст. 289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом), за фактом протиправного вилучення у ОСОБА_2 невідомими особами автомобіля, який є об`єктом лізингу за вищевказаним договором про фінансовий лізинг № 00005111 від 05 червня 2012 року, що підтверджується копією відповідного витягу з ЄРДР (а.с.55, т.1).

У червні 2016 року органами Національної поліції виявлено протиправно вилучений у ОСОБА_2 автомобіль, який є об`єктом лізингу за вищевказаним договором про фінансовий лізинг № 00005111 від 05 червня 2012 року, що підтверджується копіями листів правоохоронних органів, копією листа третьої особи (а.с.57, 61, 65, т.1).

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року в порядку забезпечення позову у цивільній справі № 202/3036/16-ц (провадження № 2/202/1736/2016) накладено арешт із забороною відчуження та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 автомобіль, який є об`єктом лізингу за згаданим вище договором про фінансовий лізинг № 00005111 від 05 червня 2012 року. Викладене підтверджується копією відповідної ухвали суду, а також копіями листів правоохоронних органів (а.с.17-18, 25, 57-58, 61, 62, т.1).

03 серпня 2017 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у цивільній справі № 175/3692/15-ц рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким в задоволенні позову відмовлено та визнано недійсним договір про фінансовий лізинг № 00005111 від 05 червня 2012 року, що підтверджується копією рішення суду апеляційної інстанції (а.с.15-16, 63-64). Однак, повернення ОСОБА_2 в порядку реституції ТОВ Порше Лізинг Україна автомобіля, який був предметом договору про фінансовий лізинг № 00005111 від 05 червня 2012 року, виявилось неможливим з огляду на наведені вище обставини накладення ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року в порядку забезпечення позову у цивільній справі № 202/3036/16-ц арешту із забороною відчуження та передання на відповідальне зберігання ОСОБА_1 такого автомобіля.

Також, судом установлено, що 27 листопада 2017 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву у цивільній справі № 202/3036/16-ц залишено без розгляду. Така ухвала набрала законної сили 04 грудня 2017 року. Викладені обставини підтверджуються копією ухвали суду про залишення позову без розгляду, а також довідкою по справі №202/3036/16-ц з інтернет-ресурсу Судова влада України про стан розгляду вказаної цивільної справи (а.с.19-23, т.1).

Вирішуючи по суті позовні вимоги колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовєязків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобовєязань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності.

Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення обєєкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо неналежного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження 14-61цс18)).

Судом апеляційної інстанції установлено, що згідно відповіді Головного сервісного центру МВС від 23 вересня 2021 року вих. №31/1480аз автомобіль Volkswagen Passat CC, державний номерний знак НОМЕР_3 , 11 листопада 2020 року було зареєстровано на ім`я ОСОБА_3 , який на теперішній час є актуальним власником (а.с.149, т.1).

Таким чином, з урахуванням тих обставин, що ухвалене судом першої інстанції оскаржуване рішення було прийнято у заочному порядку та з порушення норм процесуального права, а саме, без належного повідомлення відповідача, що є самостійною підставою для його скасування та ухваленням нового судового рішення, та станом на час розгляду апеляційної скарги від 17.11.2021 року в суді апеляційної інстанції було встановлено, що з 11.11.2020 року власником спірного транспортного засобу зареєстровано ОСОБА_3 , а ТОВ Порше Лізинг Україна звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , який на час розгляду справи є неналежним відповідачем, а за відсутності визначених процесуальним законом підстав для заміни саме апеляційним судом неналежного відповідача належним, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заявлених позивачем вимог.

При цьому, позивач не позбавлений права у встановленому законом порядку звернутися до суду з таким позовом, визначивши вірного відповідача.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Ураховуючи викладене, заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ Порше Лізинг Україна до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу апеляційної скарги в розмірі 2 643,00 грн.

Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 643,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко