26 жовтня 2022 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Бородіної Е.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування,
за участю представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідачів: Орлової О.О., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, Прокуратури Запорізької області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування.
22 листопада 2019 року від ОСОБА_1 до суду надійшла уточнена позовна заява.
Позивач вважає, що в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наявні ознаки кримінального правопорушення, а СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, який проводить досудове розслідування, починаючи з 2013 року не вчинив жодних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування зазначеного кримінального правопорушення. Вважає, що в матеріалах справи містяться докази, що підтверджують вину ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , проте слідство триває, а жодних дій направлених на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності не проводиться, досудове розслідування навмисно затягується, чим позивачу завдається значна моральна шкода, яка полягає у тому, що позивач відчуває свою безпорадність та змушений постійно нервувати внаслідок бездіяльності правоохоронних органів. Він працює та утримує свою родину, але змушений багато часу проводити на особистих прийомах та зустрічах в Бердянському ВП ГУНП в Запорізькій області, також він почав погано спати, приймати заспокійливі ліки та звернувся за допомогою до спеціаліста.
Зазначає, що вищезазначеними діями йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 1 000 000 гривень. Також позивач зазначає про те, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс і планує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 15 000 гривень. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування в розмірі 1 000 000 гривень та судові витрати.
Ухвалою судді від 25.11.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
16 грудня 2019 року від відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем не надано жодного судового рішення, яким би було визнано дії державних органів протиправними, будь-які дії органів державної влади не оскаржувались, що свідчить про згоду позивача з діями державних органів, а розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження судових витрат, які ним понесені та які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи у розмірі 15 000 грн. 00 коп.
16 грудня 2019 року від відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову та зазначив про те, що визначивши Головне управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області у якості відповідача, позивачем не було досліджено правовий статус органів Державної казначейської служби України, оскільки саме Державною казначейською службою України, а не її територіальними органами, здійснюється виконання судових рішень про стягнення з Державного бюджету України шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
23 грудня 2019 року від представника ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзиви Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, у якій зазначено про те, що доводи відповідачів щодо недоведеності з боку позивача спричиненої моральної шкоди є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки повністю були розкриті в позовній заяві, а заявлена до стягнення моральна шкода, на думку представника, підлягає стягненню з Державного бюджету України.
23 грудня 2019 року від ГУНП в Запорізькій області до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та зазначив про те, що відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю посадової особи органу досудового розслідування, оскільки така бездіяльність не була встановлена у законному порядку та не було надано доказів, які б підтверджували завдання моральної шкоди та причинний зв`язок органу державної влади та заподіянням шкоди.
02 січня 2020 року від Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на уточнену позовну заяву, в яких останні повторно звертають увагу на обставини зазначені у їх відзивах на позовну заяву.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26.08.2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування у повному обсязі.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10.11.2020 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26.08.2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 03.11.2021 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 13.12.2021 року позов ОСОБА_1 прийнято до розгляду, визначено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача Похила Д.В. позовні вимоги підтримав, на підставах, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи. Пояснив суду, що через тривале та неефективне розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач є потерпілим, останньому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, відбулись вимушені зміни у житті позивача через необхідність відвідування різних органів та інстанцій для прискорення досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач визнаний потерпілим. Також позивач зазнав моральних страждань через невизначеність ситуації, через те, що винні особи тривалий час не притягнуті до відповідальності, встановленої законом. Зазначив, що факт спричинення моральної шкоди та її розмір підтверджено висновком фахівця-психолога та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідачів Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області та Державної казначейської служби України у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Запорізької обласної прокуратури у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволені з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає недоведеним факт неправомірної бездіяльності відповідача та факт заподіяння моральної шкоди та її розмір. Також представник відповідача повідомила про неможливість надання суду для дослідження матеріалів кримінального провадження, оскільки орган досудового розслідування у даному кримінальному провадженні знаходився на території, яка на даний час є тимчасово окупованою.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши і дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Під час розгляду справи встановлено, що 12.08.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 звернулися до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області з заявою про вчинення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. Відповідні відомості 12.08.2013 року були внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 0005186.

06 лютого 2014 року до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області надійшов рапорт слідчого про те, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0005186 встановлено, що в діях ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. Відповідні відомості 06.02.2014 року були внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 00000492.

Постановою прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури від 24.02.2015 року матеріали досудових розслідувань у кримінальні провадження № 0005186 та № 00000492, внесених до ЄРДР 06.02.2014 року та 12.08.2013 року відповідно, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.172 та ч.4 ст.358 КК України, були об`єднані в одне провадження та йому присвоєно в ЄРДР № 0005186.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звертався до Бердянської міжрайонної прокуратури, Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізький області з клопотаннями щодо повідомлення його про прийняті процесуальні рішення, надання переліку номерів ЄРДР у кримінальних провадженнях за його заявами до Бердянського МВ ГУМВС України про вчинені кримінальні правопорушення (т.1 а.с. 16-23).

В об`єднаному кримінальному провадженні № 0005186 ОСОБА_1 визнано потерпілим (т.1 а.с. 59).

14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Пономаренка А.І. про відмову у задоволенні клопотання про вчинення слідчої дії (т.1 а.с. 44-50).

15 серпня 2017 року та 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звертався до Прокуратури Запорізької області зі скаргами на бездіяльність слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Пономаренка А.І. та прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури Полозюка Є.Ю. (т.1 а.с 51-54, 60-65).

06 грудня 2017 року Бердянським ВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано рапорт старшого слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про те, що під час розслідування кримінального провадження № 0005186 встановлено, що в діях ОСОБА_5 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (т.1 а.с. 148-зворот).

19 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про долучення до матеріалів кримінального провадження письмових доказів (т.1 а.с. 24).

Ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року скасовано постанову слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 18 червня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0005186 від 12 серпня 2013 року (т.2 а.с. 39).

На даний час досудове розслідування об`єднаного кримінального провадження № 0005186 триває.

Позивач вважає, що слідчий відділ органу досудового розслідування систематично бездіє, оскільки на даний час в матеріалах справи міститься велика кількість доказів, що підтверджують вину ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , проте слідство триває, а жодних дій, направлених на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності не вчиняється.

Досудове розслідування навмисно затягується, чим йому завдається значна моральна шкода, яку він оцінює у 1 000 000 гривень та яку просить стягнути на його користь з Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Підставою для скасування попередніх судових рішень у даній справі стало, у відповідності до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Верховний Суд, скасовуючи попередні рішення у справі, дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин справи, не надали належної правової оцінки доказам у справі, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У Постанові Верховного Суду від 03.11.2021 року у даній справі зазначено, що під час нового розгляду справи суд першої інстанції має встановити обставини справи, зокрема факт надмірної тривалості досудового розслідування у справі на підставі належних та допустимих доказів, чи довів позивач завдання йому моральної шкоди бездіяльністю відповідачів та тривалим розслідуванням, та чи обґрунтував її розмір.

Так, ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди бездіяльністю слідчого у кримінальному провадженні № 0005186. Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а посилався на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки починаючи з 2013 року слідство триває, а винні особи не притягнуті до кримінальної відповідальності.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Ч.1 ст. 303 КПК України визначений перелік рішень, дій чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні.

За правилами ст.306 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування розглядаються слідчим суддею місцевого суду.

За частиною другою статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Крім того, ст. 308 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи законні інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право оскаржити прокурору вищого рівня недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви було додано копію скарги на бездіяльність слідчого в порядку ст.303 КПК України, адресовану слідчому судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області та копії скарг прокурору Запорізької області на дії слідчого та прокурора.

Згідно наданої представником позивача копії ухвали слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.07.2020 року (справа № 310/3543/17 провадження № 1-кс/310/896/20), скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Никитенко Н.Г. від 18.06.2020 року про закриття кримінального провадження № 0005186 від 12.08.2013 року, скасовано.

Таким чином, ОСОБА_1 скористався своїм встановленим законом процесуальним правом на оскарження рішення слідчого.

Проте, на думку суду, це не є фактом, яким преюдиційно було б встановлено незаконність дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування.

Інші документи, копії яких були додані позивачем до позовної заяви є документами інформаційного характеру та також не доводять незаконність дій або бездіяльності слідчого або прокурора, які проводять досудове розслідування кримінального провадження, у якому позивач є потерпілим. Самі по собі клопотання, скарги Позивача, депутатські звернення не підтверджують неправомірності дії відповідачів.

Позивач посилається на те, що моральна шкода йому спричинена також у зв`язку з тим, що він вимушений був неодноразово звертатись до слідчого з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_5 , проте останній всіляко ухилявся від проведення слідчих дій. Надмірна тривалість кримінального провадження призводить до моральних страждань позивача, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебування у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникне відповідальності.

Оцінюючи доводи позивача в цій частині, суд враховує наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Відповідно до ч. 1 ст.28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Відповідно до п.8 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених законодавством.

Слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, елементами процесуальної діяльності слідчого є його право розпочинати досудове розслідування, приймати процесуальні рішення у кримінальному провадженні, оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, у тому числі закривати кримінальне провадження, якщо наявні підстави, задовольнити або не задовольняти клопотання потерпілого у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1,2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Відповідно до ч.1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, зокрема за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, позивач, як потерпілий у кримінальному провадженні має право заявляти клопотання, в тому числі ініціювати проведення слідчих дій. Проте, чинне кримінальне-процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органу досудового розслідування задовольняти всі клопотання учасників кримінального провадження та вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, передчасними та ін. Крім того, орган досудового розслідування позбавлений можливості без законних на те підстав повідомляти будь-якій особі про підозру за відсутності доказів її вини.

Реалізація позивачем свого процесуального права на заявлення клопотань, оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого не свідчить про протиправну бездіяльність органу досудового розслідування. Задоволення скарг на рішення слідчого слідчим суддею не свідчить про незаконність прийняття слідчим рішень та обмеження прав і свобод позивача, а є реалізацією повноважень судового контролю під час досудового розслідування.

Можливість прийняття стороною кримінального провадження процесуального рішення і подальше скасування цього рішення у встановленому порядку передбачена нормами КПК України.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Саме по собі скасування слідчим суддею постанови про закриття кримінального провадження не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди та бездіяльність слідчих і прокурорів й причинний зв`язок між ними.

Доводи позивача зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями слідчого, натомість судом не встановлено, а у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження порушення його особистих немайнових чи процесуальних прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань, а отже, заподіяння йому внаслідок дій відповідачів моральної шкоди.

Твердження позивача про те, що додані до позовної заяви скарги, клопотання, депутатські звернення підтверджують неправомірність дій та бездіяльності відповідачів та факт завдання моральної шкоди є неприйнятними.

Також позивач звертає увагу суду та в обґрунтування позовних вимог зазначає, що моральна шкода йому спричинена не окремими фактами бездіяльності слідчих органів, а його тривалістю вцілому, безвідповідальністю, навмисним затягуванням, внаслідок чого він був змушений звертатись зі скаргами та клопотаннями та перебував у тривожному стані через те, що винні особи залишаться безкарними та вважає, що для висновку про наявність моральної шкоди суду достатньо встановити і врахувати тривалість кримінального провадження.

При розгляді справи з досліджених матеріалів встановлено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке на даний час триває та не завершено, слідчим проведено великий обсяг слідчих та процесуальних дій: допитані потерпілі, призначено та проведено ряд судових експертиз, проведення яких тривало великий проміжок часу; допитані свідки у об`єднаному кримінальному провадженні, розслідування у якому здійснювалось за ознаками ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 172, ч.4 ст. 190 КК України; проведено ряд тимчасових доступів до речей та документів. Також в ході досудового розслідування долучені та дослідженні висновки перевірок діяльності ФОП ОСОБА_5 ; встановлено наявність цивільно-правових спорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та долучені і досліджені судові рішення за наслідками їх вирішення судом. Зокрема долучено судове рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків та зустрічним позовом ОСОБА_5 про визнання права власності, яким на користь ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_5 понад 900 тис.грн, що і стало підставою для внесення в ЄРДР відомостей за ч.4 ст. 190 КК України. Також органом досудового розслідування встановлено, що постановою Верховного суду України від 23.10.2019 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2017 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків відмовлено. Також судом встановлено, що матеріали кримінального провадження неодноразово витребовувались слідчим суддею та перебували у суді у зв`язку з розглядом скарг ОСОБА_1 , що також вплинуло на тривалість досудового розслідування.

Зазначені обставини спростовують доводи позивача про те, що органом досудового розслідування у кримінальному провадженні не проведено жодних слідчий дій з моменту його реєстрації, направлених на повне та об`єктивне розслідування.

Після скасування слідчим суддею постанови слідчого від 18.06.2020 року про закриття кримінального провадження, досудове розслідування триває. В ході досудового розслідування проведеним обсягом слідчих дій зібрано докази, сукупність яких не дає обґрунтованих підстав для висунення підозри у вчиненні злочинів певним особам, про яких зазначає Позивач та про наявність підстав для висновку, що відносно нього певними особами, які на його думку є винними, вчинено кримінальне правопорушення, про яке він зазначає.

Таким чином, суд приходить до висновку, що тривалість досудового розслідування у даному кримінальному провадженні і зумовлена дотриманням органом досудового розслідування вимог законності, намаганням провести необхідний та достатній обсяг слідчих дій, в тому числі і у зв`язку з поданими клопотаннями Позивача для перевірки його доводів, встановлення обставин кримінального провадження у відповідності до ст. 9 КПК України.

Крім того, суд враховує, що чинним процесуальним Законом визначені умови і підстави для повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, які під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення не встановлені. Також процесуальним законом визначені і різні форми закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні і підстави їх застосування. Тобто, не кожне кримінальне провадження, розпочате за повідомленням про вчинення кримінального правопорушення має завершитись складенням обвинувального акту та направленням його до суду.

Також суд враховує, що кримінальне процесуальне законодавство не визначає строків досудового розслідування до повідомлення особі про підозру у кримінальних провадженнях, розпочатих до внесення змін до ст. 219 КПК України, які визначають строки досудового розслідування у кримінальних провадженнях, в тому числі і до повідомлення особі про підозру. Порушення строків досудового розслідування, визначених КПК України, у даному кримінальному провадженні не встановлено. Процесуальні рішення щодо встановлення порушень розумних строків досудового розслідування, у порядку, визначеному КПК України, відсутні.

Таким чином, проведення досудового у розслідування у кримінальному провадженні, в тому числі тривалого внаслідок об`єктивних причин, з метою виконання вимог щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження, виявлення як тих обставини, що викривають, так і тих, що виправдовують особу, надання їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, без порушення строків, визначених законом не може мати наслідком завдання моральної шкоди особі, яка звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення, та відповідно до ст.55 КПК України з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення набула статусу потерпілого.

Факт невдоволення особою, яка звернулась з заявою про вчинення злочину, певними подіями, рішеннями чи діями органу досудового розслідування, ходом та тривалістю досудового розслідування, внаслідок чого, особа, користуючись своїми процесуальними правами, звертається з клопотанням і скаргами у спосіб, передбачений КПК України, не може бути оцінений як заподіяна моральна шкода, оскільки державою закріплено організаційно правові механізми реалізації прав та повноважень усіх учасників кримінального провадження, що вже становить достатньо справедливу сатисфакцію.

Доводи позивача щодо непроведення жодних дій, спрямованих на притягнення до кримінальної відповідальності та навмисного затягування досудового розслідування не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Також не підтверджені доводи про неефективність досудового розслідування.

При цьому, під час судового розгляду справи матеріали кримінального провадження, досудове розслідування у якому не завершено, в повному обсязі судом не досліджувались та сторонами суду для дослідження не надавались, зокрема з наступних підстав.

Згідно з указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжено.

Після початку збройної агресії проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил рф було тимчасово взято під контроль м. Бердянськ та частину інших населених пунктів на території Запорізької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами.

Територія та приміщення відділу поліції, яким здійснювалось досудове розслідування наразі є тимчасово окупованою збройними формуваннями російської федерації та доступ до вказаних матеріалів кримінального провадження через наявність об`єктивних причин відсутній, тобто немає фізичної можливості отримувати з таких матеріалів інформацію, що відображає хід та результати досудового розслідування та надати їх суду для дослідження у судовому засіданні.

На переконання суду, представником відповідача надано достатньо даних в обґрунтування наявності об`єктивних причин неможливості надання для суду матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування у якому здійснювалось на території, яка є тимчасово окупованою.

Дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що Позивач не довів належними та допустимими доказами факт протиправної поведінки чи бездіяльності відповідача під час досудового розслідування, навмисного затягування досудового розслідування, його тривалості внаслідок тривалої бездіяльності посадових осіб, пов`язаної з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України чи винесенням незаконних рішень, а також факту заподіяння моральної шкоди,

Позивач зазначає, що орган досудового розслідування бездіяв, та не вживав заходів щодо повідомлення винним особам про підозру за наявності у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів для складення такого повідомлення. Проте суд, при розгляді цивільної справи не уповноважений на встановлення обставин, події та складу кримінального правопорушення та не наділений повноваженнями досліджувати обставини кримінального провадження, належність та допустимість доказів, достатність чи відсутність підстав для вчинення слідчих чи процесуальних дій, в тому числі для повідомлення собі про підозру.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивач, визначивши одним з відповідачів у даній справі Запорізьку обласну прокуратуру не навів та не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що посадовими особами органу прокуратури вчинено будь-які протиправні дії або бездіяльність стосовно нього під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Позивач зазначає, що внаслідок бездіяльності органів досудового розслідування він змушений багато часу проводити на особистих прийомах і зустрічах у відділі поліції, змушений постійно нервувати, почав погано спати, приймати заспокійливі ліки та звертався за допомогою до спеціаліста.

Однак, жодним чином не підтверджено погіршення стану здоров`я позивача, медичних документів, які б зафіксували ці обставини, суду не надано, не підтверджено звернення до лікаря з цього приводу, не надані довідки лікаря про виникнення таких станів та призначень лікаря на прийом лікарських препаратів.

Що стосується наданого представником позивача висновку фахівця-психолога ОСОБА_9 від 20 грудня 2019 року, який провів психологічне обстеження ОСОБА_1 , суд приходить до висновку, що він не спростовує висновок суду про недоведення позивачем будь-якої протиправної дії або бездіяльності органу досудового розслідування, що є обов`язковою умовою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, висновок фахівця-психолога не є висновком експерта в розумінні Закону України «Про судову експертизу», яким може бути доведено факт заподіяння моральної шкоди та її розмір, тому судом не береться до уваги.

Також необґрунтованими є посилання позивача на судову практику Верховного Суду, оскільки постанови Верховного Суду, на які посилається позивач, ухвалені судами у справах за інших фактичних обставин, зокрема у даних справах позивачем доведено факт завдання йому моральної шкоди діями та бездіяльністю правоохоронних органів, а також причинний зв`язок між шкодою і неправомірними діями та бездіяльністю.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами протиправність поведінки відповідачів, незаконність дій або бездіяльність органу досудового розслідування, який проводить досудове розслідування кримінального провадження №0005186, не доведено факт заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої також не обґрунтований, у зв`язку з чим позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 353,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області (69107 м.Запоріжжя, пр.Соборний, б. 168, ЄДРПОУ 37941997), Державної казначейської служби України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, б.6, ), Запорізької обласної прокуратури (69057, м.Запоріжжя, вул. О.Матросова, б. 29 А, ), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, вул. О.Матросова, 29, ) про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.11.2022 року.

Суддя: В.В.Калюжна