Постанова

Іменем України

27 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 761/44111/21

провадження № 61-8775св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви вказала, що вона проживає разом зі своїм братом ОСОБА_2 у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Водночас ОСОБА_2 поводить себе неадекватно та агресивно, зокрема, піднімає на неї руку, висловлюється у її сторону нецензурною лайкою, постійно погрожує їй фізичною розправою, тобто вчиняє відносно неї як фізичне, так і психологічне насильство, внаслідок чого вона неодноразово була вимушена викликати поліцію. Вона є інвалідом 2-ї групи і вищевказані обставини впливають на стан її здоров`я. Окрім цього вона посилалася на постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року та від 16 листопада 2021 року, якими ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Враховуючи зазначене, заявник просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким строком на шість місяців визначити наступні тимчасові обмеження його прав: заборонити ОСОБА_2 перебувати у місці проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 наближатися на 300 метрів до місця проживання та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 ; заборонити ОСОБА_2 особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року в складі судді Романишеної І. П. заяву ОСОБА_1 задоволено.

Видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , строком на шість місяців, встановлено наступні заходи тимчасового обмеження його права, зокрема: заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , наближатися на 300 метрів до місця проживання та інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із наявності обґрунтованих ризиків продовження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно заявника, а тому дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 на строк 6 місяців із встановленням заходів тимчасового обмеження його прав, передбачених частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Постановою Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2021 року та ухвалено нове про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП не є безумовною підставою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки після 04 жовтня 2021 року відсутні відомості про будь-які конфлікти між заявником та заінтересованою особою, та продовження вчинення домашнього насильства.

Звернувшись до суду 09 грудня 2021 року, ОСОБА_1 не обгрунтувала які саме дії ОСОБА_2 після 04 жовтня 2021 року (дата її звернення до поліції про вчинення ОСОБА_2 домашнього насилля) стали підставою для подання заяви до суду.

Установивши, що ОСОБА_1 не спілкується з ОСОБА_2 з жовтня 2021 року, не проживає разом із останнім, а мешкає у квартирі свого сина, суд виходив із відсутності доказів наявності ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства. Окрім цього суд установив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів застосування ОСОБА_2 до ОСОБА_1 фізичного насильства.

Крім того, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять відомостей про повідомлення ОСОБА_2 у спосіб, визначений частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України, про судовий розгляд, а відтак суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що заінтересована особа належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.Разом із тим ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи за її участі.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про відсутність будь-яких доказів застосування ОСОБА_2 до ОСОБА_1 фізичного насильства не спростовує того факту, що відносно останньої вчинялось психологічне насилля. Разом із тим тимчасове обмеження права кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному законом, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними сестрою та братом, місце проживання яких зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 .

До жовтня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у зазначеній квартирі, де у них виникали сварки.

У матеріалах справи містяться довідки Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м. Києві, згідно із якими 22 вересня 2021 року та 04 жовтня 2021 року до чергової частини по лінії «102» надійшли повідомлення від ОСОБА_1 про вчинення її братом домашнього насилля за адресою: АДРЕСА_2 та складання протоколів про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 16 листопада 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, від адміністративної відповідальності звільнено на підставі статті 22 КУпАП за малозначністю правопорушення, суд обмежився усним зауваженням.

У власності ОСОБА_1 перебуває також квартира АДРЕСА_3 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо застосування обмежувального припису

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції обгрунтовано виходив із того, що притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП не є безумовною підставою для застосування судом до нього спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки після 04 жовтня 2021 року відсутні відомості про будь-які конфлікти між заявником та заінтересованою особою, та продовження вчинення домашнього насильства.

Водночас матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що ОСОБА_2 намагався розшукувати ОСОБА_1 після того, як вона залишила спільне з братом місце проживання, або про те, що він наближався до іншого місця проживання ОСОБА_1 чи інших місць її частого відвідування.

Звернувшись до суду 09 грудня 2021 року, ОСОБА_1 не обґрунтувала які саме дії ОСОБА_2 після 04 жовтня 2021 року (дата її звернення до поліції про вчинення ОСОБА_2 домашнього насилля) стали підставою для подання даної заяви до суду.

Установивши, що ОСОБА_1 не спілкується з ОСОБА_2 з жовтня 2021 року, не проживає разом із останнім, а мешкає у іншій квартирі, суд підставно виходив із відсутності доказів наявності ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства. Окрім цього суд установив, що матеріали справи не містять будь-яких доказів застосування ОСОБА_2 до ОСОБА_1 фізичного насильства.

Оцінюючи межі втручання у права і свободи кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, суд апеляційної інстанції вірно узяв до уваги, що ОСОБА_2 не має іншого житла на відміну від заявниці.

За таких обставин суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що її безпека може бути забезпечена лише у спосіб заборони її брату користуватися своїм зареєстрованим місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, колегія суддів враховує, що звернувшись до суду із цією заявою у грудні 2021 року, ОСОБА_1 просила суд видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців, проте на час вирішення справи апеляційним судом у серпні 2022 року цей строк сплив.

Щодо повідомлення про розгляд справи

Згідно із частиною першою статті 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису.

Частиною другою вказаної норми визначено, що суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частина дев'ята статті 128 ЦПК України).

Частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає або повідомляє свідка, експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, зокрема у справах про видачу обмежувального припису - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Відповідно до частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Установивши, що матеріали справи не містять відомостей про повідомлення ОСОБА_2 у спосіб, визначений частиною дев`ятою статті 128 ЦПК України, про судовий розгляд, апеляційний суд обгрунтовано виходив із того, що суд першої інстанції не мав правових підстав для висновку, що заінтересована особа належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, та підставно констатував порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Окрім цього безпідставними є також посилання заявника у касаційній скарзі на висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 766/13927/20-ц, оскільки у цій постанові встановлені судами фактичні обставини є різними у порівнянні зі справою, яка є предметом перегляду.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскарженого судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо клопотання про розгляд справи за участю сторін

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю сторін слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 09 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара