Справа № 200/5870/17
Провадження № 2/932/2887/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кондрашова І.А.,

за участю секретаря судового засідання Мотуз Я.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Михайлової О.В.,

представника відповідача Дніпровської міської ради Ярличенко І.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про скасування рішення, визнання недійсним ордеру та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 , про скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року та визнання недійсним ордеру.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником 51/100 частини квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно розпорядження виконавчого комітету міської Ради народних депутатів № 7-1471. Зазначена квартира складається із чотирьох кімнат, а також двох кухонь, санвузлу та двох коридорів. Також у даній квартирі з позивачем проживала ОСОБА_7 , з якою вони займали по одній житловій кімнаті площею 10,4 кв.м. та 15,1 кв.м.

05.06.1987 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 626, будинок АДРЕСА_2 , в якому проживала позивач, було визнано непридатним для проживання, з наступним відселенням.

28.10.1988 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 1366 зазначений будинок визнано ветхим і таким, що не підлягає капітальному ремонту, із забороною повторного підселення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , та 30.05.2013 року позивач отримала у спадщину після її смерті 51/200 частки спірної квартири. Інша вільна частина квартира здавалась в оренду кооперативу «Комп`ютер».

22.07.1994 року рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради м. Дніпропетровська № 1236 інші дві кімнати вказаної квартири площею 31,9 кв.м. було включено до службового житлового фонду ЖРЕП Кіровського району м. Дніпропетровська, та 05.08.1994 року на підставі рішення виконкому № 1309 від 22.07.1994 року, у ці кімнати було вселено ОСОБА_4 з її сім`єю.

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року виключено з числа службових жилих приміщень дві кімнати, житловою площею 31,9 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 та видано ОСОБА_4 ордер на вказані дві кімнати.

Позивач вважає вказане рішення виконкому необґрунтованим і таким, що суперечить положенням чинного законодавства, порушує права ОСОБА_1 , оскільки виконавчим органом було незаконно змінено правовий статус житла зі службового, а це приміщення вважалось «вєтхим», і туди було заборонено повторне підселення. Ця квартира не перебувала у комунальній власності станом на момент передання кімнат у користування, тому відповідач не міг розпорядитися цим майном. Також правова підстава для прийняття оскаржуваного рішення виконкому, а саме Постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року була скасована, тому рішення виконавчого комітету про надання житла ОСОБА_4 є незаконним. Ордер для вселення у вищевказану квартиру також вважає незаконним, оскільки ОСОБА_4 на момент надання їй службового житла працювала майстром, а отже не мала необхідного стажу на посаді двірника для надання службового житла.

Посилаючись на такі обставини, з урахуванням неодноразового «уточнення» позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року про виключення із числа службових жилих приміщень двох кімнат, житловою площею 31,9 кв.м., у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , та визнати недійсним ордер № на вказане жиле приміщення, виданий ОСОБА_4 .

Відповідач надав заперечення на позовну заяву (т. 1, а.с. 91), відповідно до змісту яких позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими і безпідставними, виходячи з наступного.

Так, виконавчий комітет уповноважений надавати комунальному житлу статус службового та виключати його з такого статусу. Позивач має у власності не всю квартиру, а лише її частину. Інша частина перебувала на момент ухвалення спірних рішень у комунальній власності, тож відповідач міг розпорядитися своєю часткою на власний розсуд. При цьому місця спільного користування у квартирі (туалет, кухня, коридор) перебувають у спільній частковій власності усіх наймачів (власників) квартири, тому вони мають право користуватись цими приміщеннями. Також відповідач вказує, що ОСОБА_1 не довела, які саме її права порушені спірним рішенням виконкому, оскільки таке рішення є правовим актом індивідуальної дії, тобто породжує права та обов`язки тільки у суб`єкта, кому вони адресовані, та вичерпує свою дію, тому рішення виконавчого комітету не стосується інтересів позивача; позивач не є особою, на яку направлено спірне рішення. Рішення про видачу ордеру на вселення до двох кімнат ухвалювалось комісією, а законодавчі підстави для визнання ордеру недійсним, обмежені. Водночас підстави для визнання ордеру № відсутні, оскільки позивачем не доведено, які її права порушує цей ордер та не надано жодного доказу на доведення цих фактів. У зв`язку із викладеним, просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

ОСОБА_4 подала письмові заперечення проти позову (т. 1, а.с. 121), де вказує, що вона та її сім`я правомірно вселились до двох кімнат, житловою площею 31,9 кв.м., у комунальній квартирі АДРЕСА_1 . На даний час іншого житла вони не мають. На момент отримання службового ордеру ОСОБА_4 працювала майстром в ЖЕКу № 3, і відносилась до категорії працівників, які мали право на отримання службового житла. Загальний стаж роботи в комунальній службі ОСОБА_4 складає 21 рік і 3 місяці. Вказана квартира перебувала на балансі місцевих рад і включена до списку службового житла, однак відпала необхідність використання даного приміщення як службового, тому були всі наявні умови для зміни статусу комунальної квартири. Дане житло не вважалось аварійним, чи «вєтхим», оскільки рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 1366, скасовані усі попередні рішення про визнання будинку АДРЕСА_3 , непридатним до користування, аварійним (вєтхим), тому посилання позивача на те, що це житло було непридатним до користування (аварійним), є безпідставним. Також вважає, що ордер було видано законно, оскільки таке рішення не обмежувало права ОСОБА_1 і ОСОБА_7 , які проживали в двох сусідніх кімнатах вказаної квартири, яка була комунальною. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненко І.Ю. від 07 квітня 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року усунуто описки в увалі суду про призначення експертизи.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2018 року суддею Литвиненко І.Ю. скасовано ухвалу суду першої інстанції про призначення експертизи, призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2019 року уточнену позовну заяву повернуто ОСОБА_1 .

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 29 липня 2020 року за № 2299/3дп/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_8 відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із внесенням подання про звільнення судді з посади.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 24.09.2020 року, цивільну справу передано судді Яковлеву Д.О.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2020 року справу прийнято в провадження судді Яковлева Д.О.

Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02.12.2020 року, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_9 відсторонено від здійснення правосуддя.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справа була передана судді Кондрашову І.А.

Ухвалою від 18.10.2021 року справу прийнято до провадження та залишено без руху, надавши позивачу строк п`ять днів для усунення недоліків.

22.10.2021 року недоліки позовної заяви було усунуто. Змінено склад учасників справи шляхом подання уточненої позовної заяви.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2021 року продовжено розгляд справи після усунення недоліків.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2022 року закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Додатково пояснили, що квартира не була комунальною, а будинок був у аварійному стані, тому підселення інших осіб здійснено незаконно.

Представник Дніпровської міської ради Ярличенко І.В. заперечував проти задоволення позову, вказавши, що позивач намагається ввести в оману суд і учасників процесу. Вважає, що ніяких прав та інтересів оскаржуване рішення виконкому та ордер, не порушують, оскільки вони видані у спосіб, що встановлений законодавством, та з дотримання встановленого порядку. Просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник заперечували проти задоволення позову. Пояснили, що ОСОБА_1 постійно подає позови проти ОСОБА_4 та намагається позбавити її житла, проте іншого житла відповідач та її сім`я не мають. Відповідач вважає, що має необхідний стаж роботи, тому вселення у квартиру та видання ордеру є правомірним, а оскаржувані рішення законними. З цих підстав просить суд залишити позов ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_6 до суду не з`явились, повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Орган місцевого самоврядування повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. Під встановленими законом повноваженнями прийнято розуміти як ті, на наявність яких прямо вказує закон, так звані «прямі повноваження», так і повноваження, які прямо законом не передбачені, але безпосередньо випливають із положень закону і є необхідними для реалізації суб`єктом владних повноважень своїх функцій (завдань), так звані «похідні повноваження». Також орган місцевого самоврядування зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, КМУ.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів 06.10.1993 р. належить на праві власності 51/200 частини квартири, загальною площею 87,1 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім того, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 3-872, ВТЕ № 214489, виданого 30.05.2013 р. П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить на праві власності 51/200 частини квартири, загальною площею 87,1 кв.м., житловою площею 59,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 .

22 липня 1997 р. Виконавчим комітетом Кіровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська було видано гр. ОСОБА_10 службовий ордер № 393 на сім`ю з трьох осіб, на право зайняття двох кімнат, житловою площею 31, 9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 виключено з числа службових жилих приміщень дві кімнати, жилою площею 31,9 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 . Видано гр. ОСОБА_4 ордер на дві кімнати, жилою площею 31,9 кв.м., у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , на склад сім`ї 3 особи.

На підставі цього рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 було видано ордер № від 01 жовтня 2015 року, на жиле приміщення 2 кімнати, площею 31,9 кв.м. у комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_10 отримала у 1997 му році в користування 2 кімнати, площею 31,9 кв.м. у службовій квартирі АДРЕСА_1 . В подальшому ця частина квартири, житловою площею 31,9 кв.м. виключена із службового житла та надана у користування ОСОБА_4 для постійного проживання з родиною, на підставі ордеру № від 01 жовтня 2015 року.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 вселилась у спірну квартиру в 1993-му році, де була зареєстрована та проживала, здійснюючи догляд як опікун за ОСОБА_7 , після смерті якої успадкувала її частку квартири у розмірі 51/200. Отже, на даний час ОСОБА_1 є власником частини спірної квартири (2 частки по 51/200).

Позивач ставить під сумнів правомірність вселення ОСОБА_10 у спірну квартиру та надання їй у користування частини зазначеного житлового приміщення.

Одним із аргументів позивача є те, що квартира на момент її надання у користуванні ОСОБА_11 не перебувала у комунальній власності, а виключення її з числа службового житла проведено у незаконний спосіб.

Правовий статус службового житла визначений Житловим кодексом Української РСР, Положенням про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів від 04.02.1988 № 37 «Про службові приміщення».

Згідно із ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно ч.1 ст.122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до ст.ст.119,121 ЖК України перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, а також порядок надання службових жилих приміщень, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

В свою чергу, постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, п. 2 якого до вказаного переліку віднесено посаду «двірника».

Як убачається з довідки КП «Житлове господарство Центрального району Дніпровської міської ради» № 11 від 09.06.2017 року, ОСОБА_2 , дійсно з 14.04.1992 року прийнята до РЕД-3 ЖЕО Центрального району ДМР, двірником (т. 1, а.с. 44-45).

При цьому Постанова Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 не пов`язує можливість надання службового приміщення у користування із наявністю у працівника певного стажу роботи на відповідній посаді, або на певному підприємстві. Службове приміщення може бути надано у користування працівнику, який лише займає відповідну посаду, визначену переліком. Тому доводи позивача про те, що ОСОБА_4 не вистачало стажу для отримання службового житла у користування, є необґрунтованими, і суд їх відхиляє.

Крім цього, указаною постановою затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі - Положення).

Пунктом 2 вказаного Положення встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Підприємства, установи, організації мають використовувати службові жилі приміщення за їх цільовим призначенням.

Відповідно до п. 3 Положення жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових (п.5 Положення).

Згідно п.6 Положення жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.

Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

З аналізу цих норм можна зробити висновок, що чинне законодавство не визначає спеціальних умов для виключення житлового приміщення з числа службового житла. Для прийняття відповідного рішення достатньо встановити одну із обставин, а саме: 1) якщо відпала потреба у використанні житла як службового; 2) у разі виключення у встановленому порядку приміщення з числа жилих.

При цьому, законодавчо визначених підстав, за яких може відпасти потреба у використанні приміщення як службового, немає, тому при вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід керуватись роз`ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов`язки.

Законодавством передбачено, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки згідно законодавства прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.

Так, виконавчий комітет Кіровської районної ради м. Дніпропетровська листом від 29.10.2003 № 12/771, посилаючись на п. 6 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Україні» звернувся до міського голови з проханням виключити частину квартири із списків службового житла.

Листом від 25.11.2003 року № 5/9/3164 Комітет комунальної власності Дніпропетровської міської ради запропонував Кіровській районній у м. Дніпропетровську раді питання зміни правового статусу службового частини спірної квартири.

08.08.2013 року за Вих. № 68-юр адміністрація КП «Житлове господарство Кіровського району звернулась із клопотанням до Дніпропетровської міської ради з питання зміни правового статусу службового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , і виключення даного житлового приміщення зі списку службового житла, так як відпала необхідність у використанні даної квартири в якості службової. Таке клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 пропрацювала понад 10 років у комунальній системі, тому на підставі Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37, підприємство просить вирішити питання про виключення даного житлового приміщення із списку службового житла.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за різними ознаками (частина перша та друга статті 24 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

ОСОБА_1 вважає, що частина спірного приміщення квартири, була незаконно виключена із числа службового житла, однак не доводить цю обставину належними і допустимими доказами. Так, позивачем не зазначено, в чому полягає порушення встановленого порядку виключення квартири із числа службових приміщень, не вказано, які негативні наслідки настали унаслідок прийняття такого рішення, як і не доведено порушення прав та законних інтересів позивача.

Одночасно з цим, суд враховує, що ОСОБА_1 є власником лише частини квартири, а інша частина увесь час перебувала у комунальній власності. Рішень про передачу іншої частини квартири у приватну власність не приймалось, тому суд доходить висновку, що виконавчий комітет мав право вчиняти відносно належної частини майна будь-які дії, в тому числі ставити питання про виключення частини означеного житла із списків службового.

За результатами розгляду клопотання адміністрації КП «Житлове господарство Кіровського району м. Дніпропетровська» від 08.08.2013 року, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 виключено з числа службових жилих приміщень дві кімнати, жилою площею 31,9 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 .

Перевіряючи оскаржуване рішення виконавчого комітету в частині дотримання порядку виключення житла із списків службового, судом не встановлено порушення порядку, визначеного Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення».

Відтак, доводи позивача про те, що виключення частини квартири з числа службового житла проведено у незаконний спосіб, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Посилання позивачки на те, що на момент прийняття спірного рішення про виключення житла зі списків службового та передання кімнат у користування ОСОБА_4 , квартира не перебувала у комунальній власності, не витримує жодної критики, оскільки матеріалами справи доведено, та не заперечується сторонами, що частина приміщень, площею 31,9 кв.м., у комунальній квартирі АДРЕСА_1 , завжди перебували у комунальній власності, тобто форма власності цих приміщень не змінювалась, а зміни зазнавало лише цільове призначення житла (службове, здача в оренду, житлове приміщення тощо). Рішень про передання цього житла у приватну власність, Дніпровською міською радою не приймалось.

З приводу тверджень позивача про те, що будинок АДРЕСА_2 , був визнаний непридатним до користування (аварійним), із забороною підселення нових мешканців, суд відзначає таке.

Відповідно до вимог ст. 154 ЖК України виконавчі комітети місцевих рад народних депутатів здійснюють контроль за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам.

Положенням про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 року №189 передбачено розгляд виконавчими комітетами відповідних рад пропозицій і матеріалів житлово-експлуатаційних організацій та комісій з обстеження стану житлових будинків щодо придатності/непридатності для проживання житлових будинків і прийняття відповідних рішень.

На переконання суду, визнання кожного конкретного будинку аварійним (непридатним для проживання) повинно бути оформлено відповідними висновками державних (місцевих) комісій, відповідними актами, погодженими службами, та затверджуватись рішенням міської ради, в даному випадку Дніпропетровською міською радою, або її виконавчим органом.

В матеріалах справи є копія рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів № 1366 від 28.10.1988, на яке посилається позивач. Цим рішенням заборонено районній житловій комісії, керівникам підприємств, заселяти повторно квартири, які вивільняються у «вєтхом» житловому будинку.

На думку позивача, цим рішенням заборонено заселення нових мешканців до квартири АДРЕСА_1 , тому, як вважає ОСОБА_1 вселення ОСОБА_4 було здійснено незаконно.

Надаючи оцінку рішенню виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів № 1366 від 28.10.1988, суд вважає, що цим рішенням не визначено конкретні будинки, які визнані аварійними (непридатними) для проживання. Так, у додатку до цього рішення наведено лише перелік осіб, які потребують поліпшення житлових умов та мають бути відселені з будинків, які визнані «вєтхими».

Суд вважає, що рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів № 1366 від 28.10.1988, є проміжним, та має інший предмет регулювання, оскільки не визначає будинків, які у встановленому порядку визнані аварійними та підлягають знесенню. Це рішення визначає лише осіб, які підлягають відселенню, при цьому такий порядок відселення не є примусовим, оскільки деякі особи, в тому числі й ОСОБА_7 , відмовились від переселення з будинку АДРЕСА_2 . Між тим, рішення № 1366 від 28.10.1988 скасовує всі інші рішення про визнання будинків вєтхими і аварійними, ухваленими Кіровським РВК до 1988 року (п. 6 названого рішення).

Отже, суд вважає таке рішення суперечливим, і воно втратило свою актуальність, оскільки прийнято у 1988 му році. З того часу в будинок АДРЕСА_2 було неодноразово підселено осіб. Тому суд не може взяти до уваги це рішення Кіровського РВК, і визнати його як підставу, на якій дійсно було заборонено повторне підселення мешканців, в тому числі й ОСОБА_4 до спірної квартири.

Така позиція суду підтверджується й тим, що Кіровський РВК 02.11.1988 року прийняв протилежне рішення, а саме Розпорядженням № 332-Р від 02.11.1988 ЖЕКу Кіровського району м. Дніпропетровська було дозволено тимчасово здати в оренду частину спірної квартири, яка мала статус житлової, що не узгоджується із рішенням № 1366 про заборону підселення та визнання будинку «вєтхим».

Додатково слід взяти до уваги, що й сама ОСОБА_1 вселилась до квартири у 1993-му році, тобто фактично вже після прийняття рішення Кіровського РВК № 1366 від 28.10.1988, тому суд критично відноситься до позиції ОСОБА_1 щодо незаконності вселення у спірну квартиру ОСОБА_4 .

Таким чином, суд відхиляє наданий позивачем доказ рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради народних депутатів № 1366 від 28.10.1988, а доводи позивача в цій частині визнаються необґрунтованими. Суд дійшов висновку, що вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру відбулось правомірно.

Що стосується висновку судової будівельно-технічної експертизи, то суд відхиляє даний доказ, оскільки експертом не було визначено, які саме нормативні вимоги щодо будинку, були порушені, та станом на який період будинок вважався зношеним чи непридатним до експлуатації. Так, експерт обмежився фразами «на той час», «вимоги, які ставились на той час», в частині висновку щодо стану будинку, проте такий висновок не є конкретизованим, і суд не може встановити, які саме вимоги щодо безпечної експлуатації будинку були порушені, та коли саме будинок став аварійним (вєтхим), та співставити ці дати із датою вселення ОСОБА_4 до квартири. При цьому як встановлено під час судового засідання, фотографії будинку були зроблені пізніше, ніж проведено безпосередньо дослідження. Також означений висновок експерта не може свідчити про те, що в будинок було заборонено підселення, оскільки факт визнання будинку аварійним та вєтхим, встановлюється не висновком експерта, а рішеннями уповноважених органів та комісій. Тому суд не може взяти такий висновок експертизи як належний і допустимий доказ.

Стосовно посилань позивача на те, що правова підстава для прийняття Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року, відпала, оскільки Постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року була скасована, слід вказати таке.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради щодо не розгляду клопотання Комунального підприємства "Житлове господарство Кіровського району" Дніпропетровської міської ради від 08.08.2013 року за вих. №68р про зміну правового статусу службового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 та виключення його із списку службового житла в зв"язку з тим, що відпала необхідність у використанні його як службового.

Зобов`язано виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради на найближчому засіданні розглянути клопотання Комунального підприємства "Житлове господарство Кіровського району" Дніпропетровської міської ради №68юр від 08.08.2013 року про виключення житлового приміщення квартири АДРЕСА_4 із списку службового житла.

На виконання зазначеної Постанови суду, рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року було виключено з числа службових жилих приміщень дві кімнати, житловою площею 31,9 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 та видано ОСОБА_4 ордер на вказані дві кімнати.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2017 року, Постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року скасована. Провадження у справі закрито.

Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 02.05.2018 року відмовлено у допуску даної справи до провадження, а Ухвалою Вищого адміністративного суду від 08 червня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Відтак, Постанова Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, якою було зобов`язано виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради розглянути питання щодо виключення квартири АДРЕСА_1 із числа службового житла, втратила свою чинність.

Проте на думку суду, зазначена подія жодним чином не впливає на рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року, оскільки постановою судді Кудрявцевої Т.О. лише було зобов`язано відповідний орган місцевого самоврядування розглянути певне питання, а не ухвалити конкретно визначене рішення щодо виключення житла з числа службового.

Виконавчий комітет за результатами виконання Постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, міг ухвалити й рішення про відмову у виключенні спірного житла з числа службового, тобто при прийнятті спірного рішення виконавчий комітет виконував владно-адміністративні функції, та реалізовував свої дискреційні повноваження, з певною свободою розсуду, обираючи з кількох юридично допустимих рішень, те, яке він вважав найкращим за даних обставин.

Суд не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящих в ієрархії нормативно - правовим актам. Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межи завдань адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, твердження позивача, що скасування Постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2014 року, свідчить про незаконність рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року, є хибними, тому суд відхиляє такі доводи ОСОБА_1 .

Усі інші аргументи позивача зводяться до аналізу і цитування численних судових рішень, однак вони не свідчать про протиправність рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року, та не доводять незаконності зайняття ОСОБА_4 частини спірної квартири, тому відхиляються судом.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року.

З приводу визнання недійсним ордеру та виселення ОСОБА_4 та членів її сім`ї, суд вказує наступне.

За змістом статті 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жили х при мішень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Оцінюючи правомірність видання ордеру ОСОБА_4 , суд вказує, що ОСОБА_1 має у власності частину квартири, при цьому може користуватись також місцями загального призначення, які є у квартирі, а саме ванна кімната, туалет, кухня, комора тощо. В судовому засіданні позивач пояснила, що має намір використовувати також й інші приміщення квартири для сушіння білизни, однак ці житлові приміщення, які займає ОСОБА_4 , жодним чином не мають відношення до ОСОБА_1 , і їй не належать ані на праві користування, ані на праві власності. Тому суд приходить до висновку, що видання ордеру відповідачу не може порушувати житлових прав ОСОБА_1 та не зачіпає її інтересів, а відтак вона не має права ставити питання про визнання цього ордеру недійсним.

Разом із тим, судом не встановлено підстав для визнання ордеру недійсним, оскільки є дотриманою процедура видачі ордеру, так і є законним й вмотивованим рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 577 від 21.09.2015 року, як правова підстава для видачі оскаржуваного ордеру, тому позовна вимога про визнання ордеру № недійсним, також задоволенню не підлягає.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Ураховуючи, що відповідач разом із членами своєї родини тривалий час проживає у спірному приміщенні, таке місце проживання є «житлом» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому підстав для виселення ОСОБА_4 немає. Також приймаючи до уваги законність рішення виконавчого комітету про виключення житла з числа службового та правомірність видання ордеру на вселення до квартири, похідна вимога про виселення ОСОБА_4 та інших відповідачів із квартири, задоволенню не підлягає.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а отже у їх задоволенні належить відмовити повністю.

В силу ст. 141 ЦПК України усі судові витрати по справі слід залишити за позивачем ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258, 259, 261, 263-265, 268, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 ) до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр-кт Д. Яворницького, 57), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про скасування рішення, визнання недійсним ордеру та виселення, відмовити.

Судові витрати по справі віднести на рахунок позивача.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів із дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів з дня його проголошення, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя Ігор КОНДРАШОВ