Ухвала

27 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 199/7014/20

провадження № 61-17825 сво 21

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Погрібного С. О., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

представник ОСОБА_1 - адвокат Казанцев Станіслав В`ячеславович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року у складі колегії суддів:

Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2020 року акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»

(далі - АТ «Банк Кредит Дніпро», банк) звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 30 жовтня 2018 року

між публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро»), після перейменування АТ «Банк Кредит Дніпро»,

і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2815,

за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 154 000,00 грн, строк кредитування 48 місяців, кінцева дата повернення кредиту -

30 жовтня 2022 року, цільове призначення - на споживчі потреби. Щомісячна комісія - 1,99% від суми кредиту. Процентна ставка

за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001% річних;

на прострочену заборгованість за кредитом - 56% річних.

Крім того, 27 лютого 2019 року між банком і ОСОБА_1 було укладено договір № 9852 про встановлення кредитного ліміту, згідно

з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 86 400,00 грн, строк дії кредитного ліміту 12 місяців (із пролонгацією у випадку відсутності заперечень сторін), із кінцевим терміном повернення до 26 лютого

2021 року. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою

та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість

за кредитом - 48% річних; на прострочену заборгованість за кредитом -

56% річних.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань

за кредитними договорами станом 02 жовтня 2020 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 314 068,31 грн, а саме:

- за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815

у розмірі 170 425,15 грн, з яких: 131 404,01 грн - залишок простроченого кредиту; 11 439,74 грн - залишок прострочених відсотків; 27 581,40 грн - залишок прострочених комісій;

- за договором від 27 лютого 2019 року № 9852 у розмірі 143 643,16 грн, з яких: 84 678,04 грн - залишок простроченого кредиту; 58 065,12 грн - залишок прострочених відсотків; 900,00 грн - залишок прострочених комісій.

З урахуванням наведеного, АТ «Банк Кредит Дніпро» просило суд стягнути

з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитними договорами від 30 жовтня 2018 року № 2815 та від 27 лютого 2019 року

№ 9852 у загальному розмірі 314 068,31 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2020 року відкрито провадження у вказаній справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Короткий зміст зустрічних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 30 жовтня 2018 року між нею та ПАТ «Банк Кредит Дніпро», після перейменування АТ «Банк Кредит Дніпро», було укладено кредитний договір № 2815, за умовами якого вона отримала кредит у розмірі 154 000,00 грн, строк кредитування

48 місяців, кінцева дата повернення кредиту - 30 жовтня 2022 року, цільове призначення - на споживчі потреби. Щомісячна комісія - 1,99% від суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом є фіксованою

та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість

за кредитом - 0,001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом - 56% річних (пункт 1.2 кредитного договору).

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 цього договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, комісії за надання кредиту, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та інше.

Вважала, що умови кредитного договору від 30 жовтня 2018 року

№ 2815, якими передбачено її обов`язок сплачувати на користь банку щомісячну комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 1,99% від суми кредиту (пункт 1.2 договору),

що складає 3 064,60 грн щомісячно, є несправедливими та незаконними, суперечать вимогам законодавства у сфері захисту прав споживачів,оскільки вносять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків

на шкоду їй, як споживачу.

Також указувала, що у даному кредитному договорізазначено, що терміни, що використовуються у даному договорі, вживаються в значеннях, наведених в Універсальному договорі банківського обслуговування клієнтів фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» (далі - Універсальний договір банківського обслуговування), розміщеного на вебсайті www.creditdnepr.com.ua, до якого вона приєдналася, підписавши заяву-угоду від 30 жовтня 2018 року № 5092765.

Зокрема, підпунктом 6.9.3 пункту 6.9 «Загальні умови кредитування» розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, встановлено, що банк здійснює обслуговування кредиту (нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості шляхом направлення SMS-повідомлень; вносить зміни

до графіка погашення у випадку здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту; за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді щомісячної комісії.

На її думку, банк фактично встановив плату за надання інформації щодо

її кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена

частиною першою статті 11 Закону України від 15 листопада 2016 року

№ 1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон України

«Про споживче кредитування»), у редакції, чинній на час укладення кредитного договору.

Посилалася на правовий висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 686/5078/18, провадження

№ 61-45152св18, Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 серпня 2019 року

у справі № 357/14311/17, провадження № 61-35820св18, Верховним Судом

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, провадження

№ 61-22778св19.

Також указувала на наявність судових рішень щодо недійсності відповідного пункту кредитного договору в частині обов`язку сплати комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування),

де стороною був АТ «Банк Кредит Дніпро», й судами ухвалено судові рішення на користь споживачів банківських послуг (справи № 461/2662/20 та № 180/1434/20).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору

від 30 жовтня 2018 року № 2815, укладеного між нею

та АТ «Банк Кредит Дніпро», у частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 1,99% від суми кредиту, загальний розмір якої за весь період кредитування дорівнює 147 100,80 грн;

- визнати недійсним пункт 1.2 кредитного договору від 30 жовтня

2018 року № 2815, укладеного між нею та АТ «Банк Кредит Дніпро», у частині нарахування на прострочену заборгованість

за кредитом відсотків у розмірі 56% річних;

- зобов`язати АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за вказаним кредитним договором та зарахувати вже сплачені нею кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2021 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним,

та об`єднано їх в одне провадження. Вирішено перейти на розгляд справи

в порядку загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче судове засідання.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року в задоволенні позову АТ «Банк Кредит Дніпро» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині встановлення щомісячної комісії

за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 1,99% від суми кредиту, загальний розмір якої за весь період кредитування дорівнює 147 100,80 грн.

Визнано недійсним пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», в частині нарахування на прострочену заборгованість

за кредитом 56% річних.

Зобов`язано АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро», та зарахувати вже сплачені ОСОБА_1 кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту) по кредитному договору від 30 жовтня 2018 року № 2815.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пунктом 1.2 кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815 ОСОБА_1 фактично встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), що само по собі є платою

за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а надання інших послуг за вказану щомісячну комісію умовами кредитного договору не погоджено, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним

пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору від 30 жовтня 2018 року

№ 2815 у частині встановлення щомісячної комісії

за обслуговування кредиту у розмірі 1,99% від суми кредиту.

У цій частині судом ураховано правовий висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 686/5078/18, провадження № 61-45152св18, Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові

від 16 серпня 2019 року у справі № 357/14311/17, провадження

№ 61-35820св18, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року

у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19.

Як наслідок визнання недійсними умов оспорюваного кредитного договору у частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту

у розмірі 1,99% від суми кредиту, наявні також підстави для зобов`язання

АТ «Банк Кредит Дніпро» перерахувати здійснені з часу укладення вказаного договору платежі та зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти

в рахунок погашення основного боргу за цим кредитним договором, що буде повністю відповідати нормам чинного законодавства, принципу верховенства права та поняттю справедливості.

Також районний суд указав, що на підтвердження наявності у позичальника боргу за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815 замість розрахунку заборгованості банк надав документ, який містить лише відомості щодо наявного, на його думку, загального залишку заборгованості станом на 02 жовтня 2020 року з графіком погашення на цю саму дату.

АТ «Банк Кредит Дніпро» не довело, що на час пред`явлення позову

ОСОБА_1 мала заборгованість за вказаним кредитним договором

у розмірі 170 425,15 грн.

Встановивши, що дії банку при укладанні кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815 суперечили вимогам чинного законодавства України, а саме Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII

«Про захист прав споживачів» (далі - Закон України «Про захист прав споживачів»), у редакції, чинній на час укладення кредитного договору,

суд першої інстанції вказав, що розрахована банком заборгованість

за цим кредитним договором не може бути стягнута, так як є незаконною

і не повинна містити у своєму складі нараховані суми щомісячної комісії

за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), а отже має бути зменшена на суму в розмірі вже сплачених ОСОБА_1 коштів

у рахунок погашення цієї комісії.

Крім того, суд указав й на те, що встановлена у пункті 1.2 кредитного договору плата за обслуговування кредиту містить одночасно ознаки

як недійсного, так і нікчемного правочину.

За наведених обставин, суд першої інстанції уважав за необхідне відмовити в задоволенні позову АТ «Банк Кредит Дніпро» та задовольнити вимоги зустрічного позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» задоволено частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору

від 30 жовтня 2018 року № 2815, у частині нарахування

на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних, скасовано

та відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог

АТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2019 року № 9852 скасовано

та частково задоволено позовні вимоги АТ «Банк Кредит Дніпро» у цій частині.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 27 лютого 2019 року

№ 9852 у розмірі 142 743,16 грн, з яких: заборгованість

за кредитом - 84 678,04 грн; заборгованість за відсотками - 58 065,12 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, на момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його, а банк надав їй інформацію про умови кредитування, процентну ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату за його обслуговування. Відтак, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815 у частині нарахування на прострочену заборгованість за кредитом 56% річних.

Водночас, суд апеляційної інстанції погодився з висновками районного суду щодо наявності підстав для визнання недійсним пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815 у частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) у розмірі 1,99% від суми кредиту, оскільки таку плату фактично встановлено за надання інформації щодо кредиту, яка згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» повинна надаватися безоплатно.

У цій частині апеляційним судом також ураховано правовий висновок, викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі

№ 686/5078/18, провадження № 61-45152св18, Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 16 серпня 2019 року у справі № 357/14311/17, провадження № 61-35820св18, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року

у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19.

Крім того, апеляційний суд погодився й з висновками суду першої інстанції про необхідність здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815, у зв`язку

з визнанням недійсним пункту оспорюваного договору у частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту. Суд позбавлений можливості встановити розмір кредитної заборгованості, тому позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815 не підлягають задоволенню.

Разом із цим, апеляційний суд уважав за необхідне задовольнити вимоги банку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2019 року

№ 9852 у розмірі 142 743,16 грн, з яких: заборгованість

за кредитом - 84 678,04 грн, заборгованість за відсотками - 58 065,12 грн. При цьому рішення районного суду про відмову в задоволенні позову

АТ «Банк Кредит Дніпро» у частині стягнення заборгованості за комісією

за договором від 27 лютого 2019 року № 9852 необхідно залишити без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, АТ «Банк Кредит Дніпро», посилаючись

на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та в частині відмови в задоволенні первісних позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815 у розмірі

170 425,15 грн, та ухвалити нове судове рішення у цих частинах, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у повному обсязі,

та задовольнити вимоги первісного позову про стягнення заборгованості

за кредитним договором від 30 жовтня 2018 року № 2815

у розмірі 170 425,15 грн.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Судові рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним кредитного договору щодо нарахування на прострочену заборгованість

за кредитом 56% річних, у частині часткового задоволення первісних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2019 року

№ 9852 у розмірі 142 743,16 грн, та у частині відмови

в задоволенні позову АТ «Банк Кредит Дніпро» про стягнення заборгованості за комісією за договором від 27 лютого 2019 року

№ 9852, не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400

ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду

від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме запропоновано заявникові доплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документи, що підтверджують таку сплату, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк АТ «Банк Кредит Дніпро» надіслало матеріали

на усунення недоліків касаційної скарги, а саме докази доплати судового збору у визначеному судом розмірі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2022 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Казанцева С. В., про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2022 року поновлено провадження у даній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2022 року справу призначено

до судового розгляду.

У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшли додаткові пояснення

від АТ «Банк Кредит Дніпро», в яких заявник підтримав вимоги касаційної скарги та просив її задовольнити.

УхвалоюВерховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року справупередано

на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро», як і додаткові пояснення до неї, мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано відповідні правові висновки Верховного Суду, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, і не враховано правовівисновки

у подібних правовідносинах, які підлягали застосуванню, викладені Верховним Судом:

- у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постановах:

від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18), від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), від 05 вересня 2019 року у справі

№ 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19);

- у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 333/3246/15-ц (провадження № 61-2957св19), від 16 вересня 2020 року у справі

№ 617/1552/15-ц (провадження № 61-19159св19), від 18 серпня 2021 року

у справі № 761/25669/15-ц (провадження № 61-20856св19), від 10 вересня 2021 року у справі № 283/767/16-ц (провадження № 61-304св20);

- у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 20 травня 2020 року у справі № 361/4562/16-ц (провадження № 61-8225св18), від 30 червня 2021 року у справі

№ 201/10403/19 (провадження № 61-263св21);

- у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 405/4719/16-ц (провадження № 61-22914св19).

Також судами невірно застосовано норми матеріального права, зокрема: статті 203, 204, 215, 629, 638 ЦК України, статтю 18 Закону України

«Про захист прав споживачів», статті 8, 9, 11, 12 Закону України

«Про споживче кредитування», статті 2, 47, 55 Закону України «Про банки

і банківську діяльність», не враховано постанови Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача

та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» (далі - Правила про споживчий кредит, у редакції, чинній на час укладення кредитних договорів) та від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті»

(далі - Інструкція про безготівкові розрахунки), що призвело

до помилкового висновку про недійсність окремих умов кредитного договору від 30 жовтня 2018 року № 2815.

Вказує, що Законом України «Про споживче кредитування» передбачено,

що до витрат споживача за кредитним договором відносяться витрати, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи комісії, а тому нарахування таких витрат кредитором

не є несправедливим або незаконним.

При цьому, затверджена Правилами про споживчий кредит форма розпису складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів,

є обов`язковою для застосування в сфері споживчого кредитування. Вона складається з таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, і вміщує платежі за додаткові та супутні послуги банку,

у тому числі, за ведення рахунку, розрахункове-касове обслуговування, комісію за надання кредиту, інші послуги банку. Тобто, така форма витрат, як плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту існує,

є нормативно врегульованою та визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально.

У той же час, оспорювані ОСОБА_1 пункт 1.2 та розділ 4 кредитного договору, стосуються одного платежу, - за розрахунково-касове обслуговування, інших періодичних комісійних платежів за додаткові

та супутні послуги, графік платежів і кредитний договір не містять.

Підпунктом 6.9.3 пункту 6.9 розділу 6 Універсального договору банківського обслуговування, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, встановлено, що банк здійснює обслуговування кредиту (нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості шляхом направлення SMS-повідомлень; вносить зміни

до графіка погашення у випадку здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту; за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості тощо) та стягує плату за обслуговування такого кредиту у вигляді щомісячної комісії.

Оскільки комісія стягується за розрахунково-касове обслуговування,

то ці послуги, відповідно до Правил про споживчий кредит, Інструкції про безготівкові розрахунки та Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 25 вересня 2018 року № 103 (далі - Інструкція про ведення касових операцій), у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору,

не можуть зводитися до інформування про дату сплати чергових платежів та про стан заборгованості позичальника за кредитом, а включають й інші послуги, які визначені Інструкцією про безготівкові розрахунки

та кредитним договором.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій та твердження

ОСОБА_1 про те, що обслуговуванням кредиту є фактично нагадування (інформування) про дату сплати чергових платежів та про стан заборгованості позичальника за кредитом, є безпідставними.

Позичальниця не була обмежена в отриманні безоплатних послуг, передбачених частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», і порядок надання таких послуг був їй відомий

з Універсального договору банківського обслуговування, тоді як закон

не забороняє банкам надавати клієнтам платні послуги, які знаходяться поза регулюванням цієї норми, зокрема, послуги з розрахунково-касового обслуговування, а також інформування клієнта про стан заборгованості

у випадках, які не належать до безоплатних.

До того ж, ОСОБА_1 була ознайомлена з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, а також отримала всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації. До банку щодо роз`яснень положень договору чи іншої інформації вона не зверталася,

як і не посилалася на те, що була обмежена у будь-якій інформації щодо умов кредитування, та/або перебувала під впливом обману. ОСОБА_1

не довела порушення банком норм діючого законодавства, що стало

б підставою для визнання пунктів кредитного договору недійсними.

Крім цього, касаційна скарга містить посилання про те, що справа містить виключну правову проблему, оскільки законодавство, яке регулює порядок укладення договорів споживчого кредитування в Україні, зазнало змін

у 2017 році з прийняттям Закону України «Про споживче кредитування»,

і суди неоднаково тлумачать можливість встановлення у кредитному договорі комісії за його обслуговування.

Заявник уважає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21, питання щодо правомірності стягнення з відповідача комісії

за розрахунково-касове обслуговування не розглядала та відповідно цьому оцінку не надавала, тому наведені у ній правові висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Казанцев С. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ «Банк Кредит Дніпро», який не підписаний заявником або його представником, а тому

до уваги не береться.

Підстави та мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає

за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Частиною першою статті 404 ЦПК України визначено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або

за клопотанням учасника справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити

від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду: у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20 (провадження

№ 61-9418св21) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21), щодо нікчемності умови кредитного договору у частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність відступлення мотивовано тим, що висновок про нікчемність вказаних умов кредитного договору відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставним, оскільки ґрунтується на неправильному застосуванні зазначених норм матеріального права в їх сукупності

та взаємозв`язку з пунктом 4 частини першої статті 1 та частиною другою статті 8 цього Закону.

Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі

№ 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21), зроблено висновок про те,

що положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - 3,5% від суми кредиту суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі

№ 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21), в якій також вирішувалося питання про визнання недійсними пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору, укладеного між позичальником та АТ «Банк Кредит Дніпро»,

у частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, зроблено аналогічні висновки про те, що положення вказаних умов кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування)

є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Оскільки зазначені умови є нікчемними, вимога про визнання кредитного договору

в цій частині недійсним є неналежним способом захисту.

Водночас, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи дану справу на розгляд Об`єднаної палати, з наведеними висновками не погодилася, та вказала,

що, із урахуванням змісту оспорюваного пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, положення підпункту 6.9.3 пункту 6.9 «Загальні умови кредитування» Розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування, положень Інструкції про безготівкові розрахунки та Інструкції про ведення касових операцій, такий вид винагороди за обслуговування кредиту як розрахунково-касове обслуговування не стосується надання банком інформації споживачу, визначеної статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Оскільки Законом України «Про споживче кредитування» прямо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію

за розрахунково-касове обслуговування, то умови пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору в частині нарахування такої комісії не є нікчемними відповідно до положень частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 цього Закону, а розглядаються з точки зору права як такі,

що юридично мали місце і створили правові наслідки для сторін правочину.

Крім того, на думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вказане не суперечить правовому висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові

від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21),

і в контексті встановлених фактичних обставин у справі, яка переглядається касаційним судом, не вбачається підстав для відступу від указаного висновку з огляду на те, що у справі, яка переглядається, та у справах

№ 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21), № 202/5330/19 (провадження № 61-18751св21) у кредитних договорах встановлено щомісячну комісію

за розрахунково-касове обслуговування, оплатність якої прямо передбачена Законом України «Про споживче кредитування», тоді як у справі

№ 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) позичальнику було встановлено плату саме за надання інформації щодо кредиту, тобто за послуги банку,

які в силу положень частин першої та другої статті 11 Закону України

«Про споживче кредитування» повинні надаватися безоплатно один раз

на місяць на вимогу споживача.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник зазначає те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, проаналізувавши доводи касаційної скарги АТ «Банк Кредит Дніпро»

та мотиви передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, а також дослідивши матеріали справи, не знаходить підстав для прийняття справи до свого розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає

за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави стверджувати, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування тієї самої норми права норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21, у якій вирішувався спір про визнання умов кредитного договору недійсними у частині встановлення комісії за обслуговування кредиту, відступила від висновків, викладених

у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19, провадження № 61-22778св19, який було враховано судами першої

та апеляційної інстанцій при ухвалені оскаржуваних судових рішень у цій справі, й постанові Верховного Суду від 15 березня 2020 року у справі

№ 361/392/20, провадження № 61-16470св20, та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності

Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої

та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (пункти: 31.29, 31.33).

Вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду було враховано Верховним Судом у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду та Другої судової палати Касаційного цивільного суду при вирішенні спорів у справах із подібними правовідносинами № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21)

та № 202/5330/19 (№ 61-18751св21), відповідно, питання про відступлення від яких порушено колегією суддів Третьої судової палати Касаційної цивільного суду у складі Верховного Суду.

Отже, по суті Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ставить питання про відступлення від висновку Великої Палати Верховного Суду (провадження № 14-44цс21),

що не є повноваженням об`єднаної палати касаційного суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який

не встановлений законом.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що справа підлягає поверненню

на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного

у складі Верховного Суду у зв`язку з відсутністю предмета (об`єкта) для перегляду.

Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 199/7014/20 (провадження № 61-17825св21)

за позовом акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним і зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 19 травня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню

не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

С. О. Погрібний

М. Є. Червинська