Справа № 522/3365/22
Номер провадження № 2-о/521/132/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із зазначеною заявою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.03.2022 року цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту було передано за підсудністю до Малиновського районного суду м. Одеси.

Після надходження вищевказаної цивільної справи до Малиновського районного суду м. Одеси, відповідно до положень ст.ст. 14, 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду головуючим суддею по справі визначено Громіка Д.Д.

У свої заяві ОСОБА_1 зазначає, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одесі, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис №1753. У свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, батьком зазначений ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_4 .

Однак, у паспорті громадянина України, серії НОМЕР_2 виданому 08 жовтня 1996 року Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, прізвище батька зазначено ОСОБА_5 .

У паспорті громадянина України, серії НОМЕР_3 виданим 24 грудня 1999 року Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, прізвище матері також зазначено ОСОБА_6 .

Отже, у свідоцтві про народження заявника допущено помилку при перекладі прізвища на українську мову.

05 травня 2017 року батько заявника склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., відповідно до якого спадкодавець ОСОБА_5 заповідав все своє майно своїй донці ОСОБА_7 , тобто прізвище спадкоємця не збігається із прізвищем заявника, яке зазначено в усіх її правостановлючих документах, що у свою чергу стало підставою для звернення до суду для встановлення факту належності заповіту ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько заявниці ОСОБА_5 помер, про що 23 січня 2021 року зроблено відповідний актовий запис №1060 та підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

10 вересня 2021 року заявник звернулась за видачою свідоцтва про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяни Анатоліївни, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заявником було пропущено строк для звернення до нотаріальної контори, а також не було надано документів, які підтверджують проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті, та серед представлених документів відсутні ті, що підтверджують родинні відносини між заявником та її померлим батьком.

Заявником також зазначено, що 14 січня 2020 року вона переїхала на постійне проживання до батька в квартиру АДРЕСА_1 , оскільки батько почав хворіти і йому була необхідна допомога та догляд.

Тобто з січня 2020 року та на час відкриття спадщини - 22 січня 2021 року вона, постійно проживала зі спадкодавцем. Проживає у даній квартирі і на час звернення до суду, однак зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмови від спадщини заявник не заявляла, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

Для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, заявник змушена звернутись до суду з заявою про визнанням факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ухвалою суду від 14 квітня 2022 року заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с. 25).

Заявник до судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, проте направила на адресу суду заяву, відповідно до якої вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд справу розглядати за її відсутністю.

Заінтересованої особа у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. З клопотаннями або заявами до суду не зверталась.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Матеріалами справи встановлено, що:

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась заявник по справі - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого Другим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції.

Батьком заявника зазначено ОСОБА_3 .

Матір`ю заявника зазначено ОСОБА_4 .

Відповідно до паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 виданого 03.07.1995 року Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області прізвище заявника зазначено « ОСОБА_8 ».

08 жовтня 1996 року Жовтневим РВ ОМУ УМВС України в Одеській області було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 у якому прізвище батька заявника зазначено як « ОСОБА_9 ».

24 грудня 1999 року Іллічівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області було видано паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 у якому прізвище матері зазначено як « ОСОБА_9 ».

05 травня 2017 року ОСОБА_5 склав заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А. Відповідно до заповіту спадкодавець ОСОБА_5 заповідав все своє майно своїй донці ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, про що 23 січня 2021 року зроблено відповідний актовий запис №1060 та підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Дана розбіжність у написанні прізвища заявника з прізвищем спадкодавця позбавляє її можливості прийняття спадщини.

Позасудовим шляхом виправити дану помилку заявник не має можливості, що і стало підставою для звернення до суду.

Як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства.

Суд вважає, що вище наведені докази достовірно підтверджують факт належності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , заповіту ОСОБА_5 від 05 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 333, що був заповіданий на ім`я ОСОБА_7 .

За таких обставин суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, підлягає задоволенню.

Щодо встановлення факту постійного проживання однією сім`єю на час відкриття спадщини ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_5 , суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягаю з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вже встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 65 років ОСОБА_5 помер, про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеси) зроблено актовий запис № 1060.

22 січня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. була відкрита спадкова справа до майна померлого ОСОБА_5 за №48/2021.

10 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Т.А. з заявою про видачу свідоцтва про прийняття спадщини.

Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Петрушенко Тетяни Анатоліївни від 10 вересня 2021 року №245/02-14 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заявником не було надано підтвердження проживання разом із спадкодавцем на момент його смерті, підтвердження родинних відносини між заявником та померлим батьком, а також у зв`язку з пропуском строку для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1216, 1217 та 1220 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом, або за законом та відкривається внаслідок смерті цієї особи.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_1 стверджувала, що вона з 14 січня 2020 року переїхала на постійне проживання до батька в квартиру АДРЕСА_1 . Її переїзд до батька був спричинений хворобою останнього та потребою у його догляді. Вона перевезла до батька свої речі та собак. Після переїзду вони вели спільне господарство до моменту смерті її батька.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, статтею 1268 ЦК України, для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно роз`яснень викладених у п.п.2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовляє особі в оформленні спадщини, а спадкоємець має право звернутись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Однак, на думку суду, заявник не довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання з ОСОБА_5 з огляду на таке.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і Кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно слід зважати на те, що належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

Доказами постійного проживання разом із спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним, реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або у будинковій книзі, інші документи, які підтверджують факт постійного проживання разом із спадкодавцем.

Відповідно до копії спадкової справи, яка міститься у матеріалах справи ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав на день смерті за адресою: АДРЕСА_3 .

В той же час, відповідно до відповіді наданої з ВАДР ГУ ДМС України в Одеській області від 22.02.2022 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, зазначені докази спростовують факт спільного проживання заявника із спадкодавцем та у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які можуть бути належним доказом постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем.

Твердження заявника, що вона самостійно хоронила батька, жодними доказами не підтверджено, крім цього суд наголошує, що сам факт організації та проведення поховань саме ОСОБА_1 не може свідчити про її спільне сумісне проживання з ОСОБА_5 на момент його смерті.

Також до матеріалів справи не додано будь-яких доказів знаходження ОСОБА_5 у безпорадному стані, як і не містять доказів спільного проживання саме однією сім`єю, ведення спільного господарства тощо.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом враховані норма ст. 3 СК України, яка вказує, що сім`ю складають особи, які проживають разом, мають спільні права та обов`язки.

Проте поняття сім`ї в розумінні ст. 3 СК України не вичерпується одним лише спільним проживанням. Окрім спільного проживання необхідно також довести наявність спільного побуту та взаємних прав та обов`язків.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я - це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові, солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають однин одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де-факто, як відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок поза шлюбом.

Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того з ким людина має проживати однією сім`єю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Зі змісту Закону вбачається, що місцем проживання особи вважається місце її державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до роз`яснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24- 753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Крім того, згідно з вказаним листом, заяви про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку окремого провадження підлягають задоволенню судом, якщо у паспорті спадкоємця відсутня відмітка про місце реєстрації особи.

Також п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею вимог, а саме: не надано безумовних доказів їх спільного проживання з померлим однією сім`єю та знаходження ОСОБА_5 на її утриманні.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Під час розгляду цивільної справи позивач не скористалась своїм процесуальним правом та не надала до суду доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_1 проживала саме на правах члена сім`ї з ОСОБА_5 на момент його смерті.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судовий збір у справі складає 992,40 грн., який сплачений заявником при зверненні до суду (а.с. 16).

Керуючись ст. ст. 293, 294, 315, 319, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 ), за участю заінтересованої особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_7 ), про встановлення юридичного факту задовольнити частково.

Встановити факт належності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , заповіту ОСОБА_5 від 05 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 333, що був заповіданий на ім`я ОСОБА_7 .

В іншій частині відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складення повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 01 листопада 2022 року.

Суддя: Д.Д. Громік