КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 369/6817/20 Апеляційне провадження № 22-ц/824/6462/2022Головуючий у суді першої інстанції - Дубас Т.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації вартості майна,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя в рівних частинах по Ѕ кожному: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , та житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 ;

у порядку поділу майна:

-припинити право власності позивача на 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_1 ,

та на 1/2 житлового приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 , з виплатою грошової компенсації їх вартості;

-стягнути з відповідача на користь позивача 819 500,00 грн. грошової компенсації за 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , та Ѕ частку житлового приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 ;

-визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення АДРЕСА_1 ,

та на Ѕ частку житлового приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 , які належали позивачу, після оплати останнім грошової компенсації за частку позивача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем з 29.10.1988 по 08.04.2020 у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 у справі № 676/890/20 шлюб між сторонами було розірвано.

За час шлюбу їх з відповідачем подружжям було набуте наступне майно:

-нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить відповідачу;

-житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 , яке на праві власності належить відповідачу.

Зазначене майно є їх спільним сумісним майном з відповідачем і що вона має право на 1/2 частину цього майна, оскільки позивачем надавалась згода на придбання даного майна, про що вказано у договорах купівлі-продажу та завірено підписом позивача. З урахуванням викладеного позивач звернулась до суду із цим позовом (т. 1 а.с. 1-7).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.12.2021 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації вартості майна задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , а саме: нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ,

та квартири за адресою: АДРЕСА_2 , стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості її частки у спільному сумісному майні у розмірі 819 500,00 грн. та припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку у цьому майні. У решті позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 239-246).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, а саме: визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_2 на підстави договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2016

та на Ѕ частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28.09.2016. Вказує, що присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможний та визнання за останнім всупереч його волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів (т. 1 а.с. 249-250а).

08.09.2022 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що у даній справі вона не претендує на те, щоб залишити неподільне майно (квартиру та нежитлове приміщення) собі, припинивши право власності відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, вона навпаки погодилась на отримання від відповідача грошової компенсації за її частку в праві спільної сумісної власності. Отже, згода відповідача (апелянта) на виплату такої грошової компенсації не є обов`язковою, підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство не вимагає, а відсутність у відповідача (апелянта) коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві саме по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати (т. 2 а.с. 30-34).

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечувала проти поданої апеляційної скарги та просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.1988 сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 29.10.1988.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08.04.2020 у справі № 676/890/20 шлюб між сторонами було розірвано.

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 14.04.2020 право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення 282, зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28.09.2016 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. за реєстровим № 3396.

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 15.03.2016 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.03.2016 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. за реєстровим № 813.

Відповідно до висновку судового експерта від 18.05.2020 № 18/05/20 за результатами проведення експертного оціночно-будівельного дослідження ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , на дату оцінки складає: 1 515 000,00 грн, а ринкова вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , на дату оцінки складає 124 000,00 грн.

Згідно з висновком судового експерта від 18.08.2020 № 18/08/20 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи:

з технічної точки зору відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити квартиру АДРЕСА_2 , на 1/2 та 1/2 частки для облаштування ізольованих квартир не вбачається можливим;

з технічної точки зору відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва розділити нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , на 1/2 та 1/2 частки із утворенням ізольованих приміщень не вбачається можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в спільному майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням ч. 2 ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу.

Отже, судом першої інстанції на підставі висновків судового експерта встановлено, а відповідачем не спростовано, що спірне нерухоме майно є неподільними. Будь-яких заперечень щодо вартості спірного майна та його неподільності відповідачем в апеляційній скарзі не висловлено.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 209/3085/20 в постанові від 08.02.2022 виснувала, що приписи частин 4, 5 статті 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так:

а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації);

б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

В справі № 209/3085/20, позивачка не претендувала на те, щоб залишити неподільне майно (автомобіль) собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо (п. 47 постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі (п. 50 постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Так само і в даній справі № 369/6817/20, позивач, звертаючись до суду зазначала, що не претендує на те, щоб залишити неподільне майно (квартиру та нежитлове приміщення) собі, припинивши право власності відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку, вона навпаки погодилась на отримання від відповідача грошової компенсації за її частку в праві спільної сумісної власності. Отже, згода відповідача на виплату такої грошової компенсації не є обов`язковою, підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство не вимагає, а відсутність у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві саме по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Щодо посилання апелянта в скарзі на постанову Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц в якій сформульовано висновок про те, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем варто відзначити наступне.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) здійснено відступлення від висновку, який сформульований Верховним Судом у справі № 371/1369/15-ц (п. 62 постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Відтак, з огляду на положення ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», врахуванню підлягає висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду.

За вищенаведених обставин, посилання апелянта в апеляційній скарзі, як на підставу скасування судового рішення на той факт, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення про стягнення грошової компенсації не враховано його матеріальний стан, не заслуховують на увагу з огляду на положення статей 60, 68, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 71 СК України, ч. 2 ст. 183, ч. 2 ст. 364 ЦК України та висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування зазначених вище норм права в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.

Щодо вимог апеляційної скарги, відповідно до яких апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким визнати право власності позивача на 1/2 частину спірного майна, варто зазначити наступне.

Залишення за позивачем на праві власності 1/2 частини спірного майна без виплати грошової компенсації за таку частку, не вирішить спір по суті, тобто не є ефективним захистом порушених прав позивача. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам 1, 7 статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла (п. 59 постанови ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20);

Зі змісту апеляційної скарги та її аргументів вбачається, що по суті оскаржується судове рішення в частині стягнення з апелянта на користь позивача грошової компенсації через неможливість її сплатити. Разом із тим, апелянт при розгляді справи по суті в суді першої інстанції визнав позовні вимоги в частині визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя по 1/2 часток кожному, відтак апеляційна скарга в частині оскарження визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя - є необґрунтованою та суперечить процесуальній поведінці відповідача в суді першої інстанції.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми процесуального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про часткове задоволення позову. Доводи апелянта зводяться до його незгоди з висновками суду та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 03 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома