Справа № 515/743/22
Провадження № 2/515/1079/22
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року м.Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Комерзан Л.І.,

за участю позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача Одеської обласної прокуратури - Горбань А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Татарбунари у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

встановив:

У липні 2022 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника адвоката Резнічук С.В. звернулася до суду з позовною заявою до Державної казначейської служби України (далі ДКС України), Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі -ГУ Національної поліції в Одеській області), Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства.

Позов мотивований тим, що 20 серпня 2009 року Управлінням боротьби з організованою злочинністю ГУ МВС України в Одеській області було порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу № 7 за ознаками злочинів, передбачених ст. 15, ч.5 ст.191, ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 28, ст. 32, ч.2 ст. 366 КК України.

01 вересня 2011 року постановою заступника керівника відділу Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ Ревенко Г.М., у порядку ст. 147 КК України у редакції 1960 року, позивачку було відсторонено від займаної посади спеціаліста-землевпорядника Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, що було санкціоновано заступником прокурора Одеської області Товбийчуком В.Ф.

30 квітня 2012 року постановою заступника керівника відділу Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ Ревенко Г.М. накладено арешт на належні позивачці будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

10 січня 2019 року вироком Київського районного суду м. Одеси у справі № 1512/11353/2012 позивачку було визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ст. 15, ч.5 ст.191, ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 28, ст. 32, ч.2 ст. 366 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаних злочинів; позивачку поновлено на посаді спеціаліста-землевпорядника Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року вирок Київського районного суду м.Одеси від 10 січня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 липня 2021 року у відкритті касаційного провадження щодо перегляду вироку Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2019 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року відмовлено.

Враховуючи, що у позивачки наявне право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно до положень ст. 1176 ЦК України та Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 22 вересня 2022 року (Т.2 а.с.24-25), просить стягнути на її користь з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України: матеріальну шкоду у розмірі 265 351 грн. 67 коп., що складається з: втраченої середньомісячної заробітної плати на посаді спеціаліста-землевпорядника за період з 03 жовтня 2011 року по 09 квітня 2021 року у розмірі 253 426 грн.63 коп.; витрат на проїзд у судові засідання у загальному розмірі 11 925,04 грн; моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн, враховуючи період перебування позивача під слідством і судом, глибину, тривалість та обсяг моральних страждань, характер її немайнових втрат, порушення нормальних життєвих зв`язків; витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 15 788,00 грн; вирішити питання щодо витрат, пов`язаних з участю у розгляді справи та витрат на правничу допомогу.

16 серпня 2022 року від представника Одеської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, у якому представник, не заперечуючи права позивача на відшкодування шкоди, вважає її розмір необгрунтованим та недоведеним, з цих підстав у задоволенні позову ОСОБА_1 просить відмовити. Зазначає, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження реальності настання моральних страждань та розміру заявленного відшкодування. Вимоги про відшкодування матеріальної шкоди вважає безпідставними (Т.1 а.с.213-222).

У відзиві на позов від 17 серпня 2022 відповідач ГУНП в Одеській області позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що позивач не надала доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди, того, що така моральна шкода була завдана саме органами досудового розслідування та прокуратури, а також причинного зв`язку між діями та настанням тих негативних наслідків, яких фактично позивачеві заподіяно й не було. Матеріальна шкода обгрунтована витратами, пов`язаними з участю у судових засіданнях у кримінальному провадженні, є судовими витратами, які не можуть бути стягнуті у цій справі. (Т.1 а.с.242-246).

Представник ДКС України подав відзив на позов 16 вересня 2022 року, у якому зазначив, що позов вважає його необгрунтованим, оскільки не є відповідачем за даним позовом, розмір моральної шкоди є необгрунтовано завищеним, а матеріальна шкода недоведена (Т.2 а.с.10-19).

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача Одеської обласної прокуратури позовні вимоги не визнав, мотивуючи їх недоведеністю та безпідставністю.

Представники відповідачів ДКС України та ГУНП в Одеській області в судове засідання не з"явилися, про причини неявки суд не повідомили. Суд ухвалив про розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Судом встановлено, що 01 серпня 2011 року Слідчим управлінням Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області було порушено відносно позивачки ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.190 КК КК України.

01 серпня 2011 року ОСОБА_1 затримана у порядку ст. 115 КПК України у редакції 1960 року (Т.1 а.с. 34-37).

04 серпня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 27, ч.4 ст. 190 КК України у редакції 1960 року.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2011 року у відношенні ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою (Т.1 а.с. 31, 38-39).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 серпня 2011 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2011 року скасовано, ОСОБА_1 звільнено з-під варти під підписку про невиїзд (Т.1 а.с. 32-33, 40).

Постановою заступника керівника відділу Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ Ревенко Г.М. від 01 вересня 2011 року позивачку відсторонено від займаної посади спеціаліста-землевпорядника Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, що було санкціоновано заступником прокурора Одеської області Товбийчуком В.Ф. (Т.1 а.с. 19-20).

На виконання постанови СУ ГУМВС України в Одеській області від 01 вересня 2011 року ОСОБА_1 фактично було відсторонено від займаної посади спеціаліста-землевпорядника Приморської сільської ради згідно розпорядження сільського голови Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області №49-СР від 03 жовтня 2011 року (Т.1 а.с.20).

26 березня 2012 року прокурором Одеської області в рамках кримінальної справи №7 порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 та інших осіб за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст.191; ст.15, ч.5 ст.191; ст.15, ч.5 ст.191; ч.3 ст.28, ч.2 ст.366; ч.3 ст.28, ч.3 ст.358; ч.3 ст.28, ч.4 ст.358 КК України.

28 березня 2012 року кримінальні справи об`єднано у одне провадження.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2019 року у справі № 1512/11353/2012 (провадження №1/520/18/19) ОСОБА_1 визнано невинною у пред`явленому їй обвинуваченні за ст. 15, ч.5 ст.191, ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 28, ст.32, ч.2 ст. 366 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаних злочинів; поновлено на посаді спеціаліста-землевпорядника Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області; запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано; постанову заступника керівника відділу Слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ Ревенко Г.М. скасовано та знято арешт на належні позивачці Ѕ частину будинку та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (Т.1 а.с.94-174).

З вказаного вироку вбачається, що при розгляді кримінальної справи судом було встановлено, що органами попереднього розслідування не враховувалася специфіка і складність земельного законодавства; не проводилася належним чином перевірка за фактами, викладеними в обвинувальному висновку, а якщо і проводилася, то дуже поверхово, без аналізу будь-яких доказів у справі; документи, які органи попереднього розслідування називали "доказами провини підсудних" абсолютно не несуть ніякого правового навантаження "доказів" по інкримінованим підсудним злочинам та загалом були неналежними доказами; органи попереднього слідства посилаються на суперечливі і бездоказові обставини, які не стосуються події інкримінованих обвинуваченим злочинів, не були підставою для встановлення винуватості в скоєні злочинів та будувалися на припущеннях (а.с. Т.1 а.с.154-155).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Київського районного суду м. Одеси без змін (Т.1 а.с.49-93).

Вирок Київського районного суду м. Одеси про виправдання ОСОБА_1 набрав законної сили 09 квітня 2021 року.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі Закон ) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках відсутності у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини першої статті другої Закону).

Положеннями статті 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Розмір сум, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, що передбачені пунктом першим статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 8 якого передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону № 266/94-ВР розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій із заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення).

Згідно з довідкою Лиманської сільської ради №388 від 06 жовтня 2022 року середньомісячна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи спеціалістом-землевпорядником Приморської сільської ради, до відсторонення від посади ОСОБА_1 складає 2333, 40 грн. (заробітна плата за серпень 2011 року- 1944,92 грн. + заробітна плата за вересень 2011 року - 2721, 88 грн./44 робочі дні за 2 місяці * 22 робочі дні місяця) (Т.2 а.с.101).

Таким чином, позивачка перебувала під слідством і судом у період: з моменту порушення відносно неї кримінальної справи 01 серпня 2011 року до дня набранням виправдовувальним вироком законної сили 09 квітня 2021 року, тобто 9 років 7 місяців 8 днів (або 116 місяців та 8 днів); період відсторонення від роботи з 03 жовтня 2011 року по 09 квітня 2021 року.

За такого, до відшкодування заробітної плати позивачці, не одержаної нею за час відсторонення від роботи (посади), підлягає заявлена нею сума розміром 253 426 грн. 63 коп., оскільки сам факт перебування позивачки під слідством і судом, виправдання позивачки за відсутності у її діях складу кримінального правопорушення, є достатньою підставою для отримання нею такої компенсації від держави відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а її розмір підтверджений довідкою Лиманської сільської ради №388 та відповідачами не спростований.

Крім того, відповідно до довідки, виданої суддею Київського районного суду м. Одеси Іванчук В.М. та начальника Відділу діловодства та обліку звернень громадян Одеського апеляційного суду Паненко А.М. (Т.1 а.с. 44-45), ОСОБА_1 приймала участь загалом у 73 судових засіданнях при розгляді кримінального провадження за її обвинуваченням.

Відповідно до листа Одеської обласної державної адміністрації від 09 лютого 2022 року (Т.1 а.с. 46-47), вартість проїзду на міжміському автобусному маршруті загального користування № 716/715 сполученням с. Приморське-м. Одеса у період з 01 січня 2014 року по 08 липня 2014 року складала 40,70 грн, з 08 липня 2014 року по 06 травня 2015 року вартість перевезення на зазначеному автобусному маршруті становила 55,50 грн.

Згідно з інформацією, наданою ПП „Страс Транс 17 січня 2022 року №01/22, разом з таблицею вартості проїзду, вартість перевезень у період з 09 квітня 2018 року по 23 липня 2021 року складала 130,04грн, з 23 липня 2021 року по 17 січня 2022 року 148,93 грн. (Т.1 а.с.41-43).

Враховуючи, що позивачкою не надано квитків на підтвердження реальності понесення витрат на проїзд, вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди

Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Обмеження максимального розміру моральної шкоди Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження розміру моральної шкоди позивачем надано суду висновок експерта від 17 січня 2022 року за результатами проведення експертного психологічного дослідження, згідно якого: ситуація, що досліджується, є психотравмуюючою для ОСОБА_1 , їй завдано страждання (моральна шкода); між неправомірними діями, що здійснювали оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування і судом та стражданнями, що були понесені ОСОБА_1 є причинний звязок. Попередній орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) відповідає заявленим вимогам, є обгрунтованим та становить 2 000 000 грн. (Т.1 а.с.23-29).

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд частково погоджується з наведеним висновком експерта від 17 січня 2022 року за результатами проведення експертного психологічного дослідження, оскільки такий обґрунтований наявністю критеріїв, як порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими людьми, тривалості перебування під слідством і судом, з урахуванням індивідуальних особливостей психіки підекспертної, виникнення та негативний вплив яких на моральний стан ОСОБА_1 у результаті незаконного притягнення до кримінальної відповідальності знайшов своє підтвердження у ході судового розгляду показаннями свідків та не спростований відповідачами.

Так, свідок ОСОБА_3 суду показала, що ОСОБА_1 її матір. З самого початку звинувачень матері життя їх сім"ї змінилося. Мати втратила роботу, їй всюду відмовляли у працевлаштуванні, у результаті їм не вистачало коштів на проживання. Мама з життєрадісної людини перетворилася на замкнену, яка говорила своїм дітям про бажання вчинити суїцид. Від неї відвернулися друзі, вона постійно переживала, стан її здоров"я значно погіршився. Мама змушена була зичити кошти, щоб з"являти на допити та суди. Маючи вищу освіту мама періодично працювала прибиральницею задля забезпечення мінімальних потреб сім"ї.

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що ОСОБА_1 його знайома, часто спілкувалися по роботі. Знає позивачку як чесну людину, відповідального та авторитетного працівника. Після початку подій ОСОБА_1 була відсторонена від роботи, вона втратила свій авторитет серед колег по роботі та серед людей в районі та в області, ніхто з нею не бажав спілкуватися, це було дуже принизливо для неї, вона тяжко переживала всі ці події. Змушена була часто їздити на маршрутці у судові засідання, хоча мала тяжке фінансове становище, її ніде не брали на роботу, крім як прибиральницею.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що ОСОБА_1 її кума, давно знайомі, разом працювали. ОСОБА_1 дуже змінилася після звинувачень, з життєрадісної та активної людини перетворилася на замкнену. З боку оточуючих односельців та колег по роботі відносно ОСОБА_1 відчувалося приниження, її називали "зечкою", фінансовий стан та стан її здоров"я значно погіршилися, її відсторонили від роботи, вона тяжко переживала ці події.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд погоджується з доводами позивачки, що незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності, що тривало протягом більш як 9 років, заподіяло їй значних моральних страждань, які підлягають компенсації у відповідності із Законом.

Разом з тим, визначаючи розмір компенсації моральних страждань ОСОБА_1 , суд враховує, що Законом не обмежений її максимальний розмір, який визначається з урахуванням конкретних обставин справи.

При цьому, суд враховує, що обрахований експертом розмір завданої ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 2 000 000 грн. здійснений з урахуванням погіршення стану її здоров`я, внаслідок порушення психологічного стану, однак документально підтверджених доказів такого погіршення позивач суду не надала.

З врахуванням наведеного вище, встановлених обставин у справі, а також вимог розумності і справедливості, суд враховуючи ступінь страждань позивачки від безпідставного її обвинувачення у вчиненні злочину, взяття під варту, арешту майна, відсторонення від роботи, втрату позивачем ділової репутації, тривалістю обмеження її конституційних прав, який є значним, приходить до висновку, що наявні законні підстави для визначення моральної шкоди, що спричинена позивачу, незаконними діями органами досудового розслідування, у розмірі більшому, аніж мінімальний, й становить 1 000 000 грн. і саме такий розмір моральної шкоди відповідатиме характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про те, з кого має бути стягнута заподіяна позивачці шкода, суд враховує таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Таким чином, кошти підлягають стягненню з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України. При цьому, з урахуванням зазначеного вище, вимоги позивача до Державної казначейської служби України необгрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного.

Як зазначено у ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов"язаних з розглядом справи. До витрат, пов"язаних з розглядом справи, належать витрати,зокрема: на професійну правничу допомогу; пов"язані із залученням спецалістів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 36 500 грн. суду надані договір про надання правничої допомоги №048/21/Ц від 11 вересня 2021 року, детальний опис робіт із зазначенням характеру правничої допомоги, затраченого часу та розрахунку, акту приймання-здачі наданих послуг від 06 жовтня 2022 року, прайс-лист на юридичні послуги та правову допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордеру №8 від 06 жовтня 2022 року про сплату ОСОБА_1 27 000 грн. за првничу допомогу (Т.2 а.с.78-90).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи складність справи, поведінку обох сторін, кількість судових засідань, в яких приймав участь представник позивача, їх тривалість, виконані адвокатом роботи, відсутність заперечень відповідачів щодо неспівмірності витрат, суд вважає, що витрати на правничу допомогу підлягають стягненню у заявленому розмірі 36 500 грн., який буде відповідати засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № ED -2521-4-1937.21 від 20 січня 2022 року, позивачкою ОСОБА_1 сплачена вартість проведення психологічного експертного дослідження, за результатами якого складено висновок від 17 січня 2022 року №ED -2521-4-1937.21, в рамках вказаної справи, у розмірі 15 788,00 грн (а.с.252-30), які підлягають до стягнення з відповідачів.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування 253 426 грн. 63 коп. матеріальної шкоди та моральної шкоди 1 000 000,00 грн, тобто позов задоволено на 55,33%, то судові витрати за розгляд справи підлягають відшкодуванню за рахунок Одеської обласної прокуратури, ГУ Національної поліції у Миколаївській області на користь позивачки по 14 465, 48 грн. ((36500+15788) х 55,33%) / 2) витрат, із кожного; судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури задовільнити частково.

Стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на відшкодування матеріальної шкоди 253 426 грн. 63 коп. (двісті п"ятдесят три тисячі чотириста двадцять шість грн. 63 коп.) та 1 000 000 грн. (мільйон грн.) моральної шкоди

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області, Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , по 14 465, 48 грн. (чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят п"ять грн. 48 к.) судових витрат, з кожного.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суддя

Дата складення повного судового рішення 07.11.2022