Справа № 638/7635/21
Провадження № 2/638/2159/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.

секретаря Солодовник К.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 2100 доларів США, 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 63 долари США понесені судові витрати у вигляді судового збору та витрат на надання правової допомоги, що становлять 10908 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у травні 2020 року маючи намір придбати автомобіль скористався сайтом Авторіа в мережі інтернет, де розміщені оголошення з продажу транспортних засобів. Натрапивши на оголошення з продажу авто VW Passat, з метою придбання даного транспортного засобу, зателефонував за номером вказаним в оголошенні та домовився про зустріч з продавцем 19.05.2022 року. Особою, що продавала автомобіль виявився ОСОБА_2 , під час зустрічі останній показав довіреність № 199 від 02.04.2019 року, видану власником ОСОБА_3 на ім`я відповідача, в тому числі на право продажу авто. Після огляду автомобіля вони з відповідачем домовились про купівлю продаж транспортного засобу, ціну та переоформлення авто. Того ж дня, покладаючись на добросовісність дій продавця, він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 2100 доларів США за автомобіль VW Passat, 1991 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , червоного кольору, в підтвердження чого отримав письмову розписку від 19.05.2020 року. Проте на укладення договору відповідач не приїхав, 02.06.2020 року він розшукував в мережі інтернет контактні відомості власника авто, яким є ОСОБА_3 . Зустрівшись з власником авто він дізнався, що транспортний засіб в розшуку та не має наміру його відчужувати, повноваженнями відповідача у справі на продаж автомобіля не наділяв. За вказаним фактом зареєстроване кримінальне провадження № 0000780 від 16.04.2020 року за ч.2 ст.190 КК України та кримінальне провадження № 0001146 за ч.2 ст.190 КК України від 03.06.2020 року. Автомобіль та оригінал розписки у нього вилучено та долучено до матеріалів кримінального провадження, його визнано потерпілим, проте жодній особі повідомлення про підозру не вручено, досудове розслідування триває. Таким чином, вважає, що ним сплачено грошові кошти на користь відповідача в розмірі 2100 доларів США за автомобіль, однак фактичної перереєстрації транспортного засобу на нього не відбулось, що свідчить про те, що договір, за яким передані грошові кошти, укладено не було, а отже у відповідача не було підстав для отримання вказаних коштів. Кошти за автомобіль фактично отримані відповідачем, а обставини, що з`ясувалися в ході спроби переоформлення транспортного засобу є такими що унеможливлюють виконання домовленості сторін. Вважає, що ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти, сплачені ним за автомобіль, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача надіслала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та позивача, позовні вимоги просила задовольнити.

Представник відповідача надав суду відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вказавши на обов`язок реєстрації транспортних засобів їх власників, а тому безпідставність норм матеріального права, на які посилається позивач. Разом з тим, ним не заперечується видача довіреності № 199 від 02.04.2019 року щодо права керування та розпорядження спірним авто, при цьому вказав, що довіреність була видана особою, що назвалася ОСОБА_3 як власником автівки. Звернув увагу на те, що в рамках кримінального провадження не прийнято рішення з приводу незаконних дій відповідача у відношенні позивача у справі. Таким чином, враховуючи, що відповідач за вказаною довіреністю міг вчиняти правочин та на підставі вказаної довіреності між ОСОБА_3 та відповідачем існували договірні правовідносини договір доручення з використання та розпорядження транспортним засобом, який невизнаний у встановленому законом порядку недійсним, та який міг бути виконаний в тому числі із позивачем, вважає, що у позивача відсутні підстави для звернення із вимогами, мотивованими на підставі ст.1212 ЦК України. Щодо розписки, наданої позивачем в якості доказу, вказав, що з її змісту не вбачається тих обставин, на які посилається позивач, а тому даний доказ не може вважатися належним та допустимим.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно копії розписки від 19.05.2020 року (оригінал якої знаходиться в матеріалах кримінальної справи) ОСОБА_2 отримав гроші за автомобіль VW Passat, номерний знак НОМЕР_1 в розмірі 2100 у.о.

Позивач письмово звертався до відповідача 12.02.2021 року з приводу повернення грошових коштів у розмірі 2100 доларів США.

Відповідно до довіреності від 02.04.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Поддубною Ю.В., реєстровий № 199, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником, з питань пов`язаних з розпорядженням та керуванням автомобіля VW Passat, номерний знак НОМЕР_1 .

Згідно висновку експерта № 10/8/58СЕ-20 від 09.07.2020, що проведений в рамках кримінального провадження № 0000780 за ч.2 ст.190 КК України короткий рукописний запис в рядку підпис у довіреності зареєстрованої в реєстрі за № 199 від 02.04.2019 року, виданої приватним нотаріусом Піддубною Ю.В. виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

03.06.2020 року до ЄРДР внесені відомості за № 0001146 за ч.2 ст.190 КК України відповідно до заяви ОСОБА_1 за фактом того, що 19.05.2020 року ОСОБА_2 шахрайським шляхом, під приводом продажу автомобіля за довіреністю, незаконно заволодів грошовими коштами в сумі 2100 доларів США, що належать ОСОБА_1 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18).

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (статті 1213 Цивільного кодексу України), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України) висновки від 05 березня 2020 року Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи№ 910/9665/17ЄДРСРУ № 88149746).

По даній справі встановлено, що позивач, бажаючи придбати автомобіль передав грошові кошти за нього, а відповідач не здійснив всіх реєстраційних дій щодо передачі у власність позивача вказаного автомобіля.

Відтак, відповідач ОСОБА_2 зберіг у себе без достатньої правової підстави грошові кошти ОСОБА_1 .. Будь-які правові підстави набуття вказаних грошових коштів, відсутні.

Будь-яких даних чи доказів щодо недобросовісності дій позивача суду не надано.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2100 доларів США.

Щодо стягнення трьох відсотків річних суд зазначає наступне.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він просить стягнути в порядку ст. 625 ЦК України 3% річних у сумі 63 долари США.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Суд, беручи до уваги вимоги позовної заяви в межах позовних вимог, прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму 3 % річних за користування коштами у розмірі 63 долари США.

Щодо розподілу судових витрат (судового збору та витрат на правову допомогу)

Згідно вимог статей 141, 264 та 265 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення по суті, вирішує питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, виходячи з розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 908 гривень.

Окрім того, позовні вимоги ОСОБА_1 також містили вимоги про стягнення на його користь з відповідачів витрат на правничу допомогу. З приводу даної вимоги суд вказує наступне.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини першої та другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частини перша та друга статті).

Згідно частин третьої-п`ятої статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Однак, всупереч вказаному вище, представником позивача не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачем було понесено витрати на професійну правничу допомогу, як то акт виконаних робіт, квитанції про оплату послуг тощо.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статями 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215, 218, 234, 256 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення безпідставно набутих коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2100 доларів США (дві тисячі сто), три відсотки річних у розмірі 63 долари США (шістдесят три) та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 908 (девятст вісім) гривень.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: