ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/6600/21 Номер провадження 22-ц/814/2446/22Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників справу за апеляційною скаргою адвоката Федосєєва Дмитра Олександровича, представника ОСОБА_1 , на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 16 травня 2022 року (час ухвалення судового рішення не зазначений; дата виготовлення повного текста судового рішення 20 травня 2022 року) у справі за позовом заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Мамона Олексія в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого Державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради, Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» до ОСОБА_1 , про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У грудні 2021 року заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури О.Мамон звернувся до суду в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого Державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради, Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», з вказаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину в сумі 24 891 грн 85 коп.

В обґрунтування позову вказував, що ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 23 березня 2021 року, яка набрала законної сили 31 березня 2021 року, закрито кримінальне провадження № 000457 у зв`язку з примиренням обвинуваченого ОСОБА_1 та потерпілого ОСОБА_2 на підставі статті 46 Кримінального кодексу України.

У період з 18 грудня 2020 року по 15 лютого 2021 року потерпілий ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КНМП «ЛІЛ «Кременчуцька», вартість лікування склала 24 891 грн 85 коп.

Оскільки саме злочинними діями ОСОБА_1 потерпілому ОСОБА_2 було заподіяно тілесних ушкоджень, внаслідок яких він лікувався в травматологічному відділенні Комунальне некомерційне медичне підприємство «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», та, враховуючи те, що відповідачем в добровільному порядку шкода не відшкодована, є всі підстави для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого, тобто матеріальних збитків, завданих Державі внаслідок вчиненого відповідачем кримінального правопорушення.

Зазначав, що незважаючи на наявні підстави для стягнення завданої відповідачем шкоди на користь Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», Комунальне некомерційне медичне підприємство «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» та Департамент охорони здоров`я Кременчуцької міської ради у розумний строк після повідомлення прокурором про стверджуване порушення інтересів Держави не вжили жодних заходів, спрямованих на стягнення заподіяної шкоди, в тому числі в судовому порядку. Тому прокурор і звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 16 травня 2022 року позовну заяву заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури О.Мамона в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради, Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, - задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, в сумі 24 891 грн 85 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір в розмірі 2 481 грн 00 коп.

Адвокат Федосєєв Д.О., представник ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про часткове задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи для визначення суми фактично витрачених лікарнею коштів на лікування потерпілого, оскільки під час перебування ОСОБА_2 у лікарні всі витрати на лікування, придбання медикаментів та оплату лабораторних аналізів потерпілого поніс ОСОБА_1 ..

На думку скаржника заявлена прокурором сума для відшкодування є завищеною.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Кременчуцької окружної прокуратури О.Мамон навів свої заперечення на доводи апеляційної скарги та, стверджуючи про їх необґрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У відзиві, зокрема, наголошується, що у підтвердження розміру витрат на лікування потерпілого суду надана довідка-розрахунок медичного закладу, яка є належним доказом. Стверджуючи про необґрунтованість суми витрат на лікування, відповідач посилається на те, що він особисто за свій рахунок оплачував певні послуги з лікування, проте жодних доказів про це суду не надав.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 грудня 2020 року приблизно 23 год. 20 хв, керуючи автомобілем марки «Nissan» моделі «Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій ОСОБА_1 перевозив у якості пасажирів: на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_2 , на задніх пасажирських сидіннях ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Рухаючись вул. Івана Мазепи в м. Кременчуці, водій ОСОБА_1 , на заокругленні проїзної частини праворуч, не переконався у безпечності виконання маневру повороту, не вибрав безпечну швидкість, не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, стан асфальтованого покриття, не впорався з керуванням автомобіля, внаслідок чого змінив свій напрямок руху, тим самим порушив вимоги п.п. 10.1., 12.1. «Правил дорожнього руху України, виїхав за межі проїзної частини дороги на ліве узбіччя, де допустив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді залізничної колії.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир переднього пасажирського сидіння автомобіля марки «Nissan» моделі «Leaf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 78 від 08 лютого 2021 року у ОСОБА_2 виявлені такі тілесні ушкодження: травма правого плеча у вигляді закритого перелому нижньої третини плечової кістки, яка ускладнилась після травматичною нейропатією правого плечового нерва; садна обличчя.

Всі виявлені тілесні ушкодження утворились незадовго до госпіталізації потерпілого в стаціонар, від ударної дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля, що могло мати місце при травмуванні особи, що знаходилась в легковому автомобілі, при зіткненні його зі стаціонарним об`єктом (а.с.16-17).

Як вбачається з довідки-розрахунку КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» від 19 лютого 2021 року за №01-16/424, ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» з 18 грудня 2020 року по 15 лютого 2021 року з діагнозом: закритий перелом нижньої третини правої плечової кістки зі зміщенням уламків; садна обличчя.

Вартість лікування потерпілого ОСОБА_2 склала 24 891 грн 85 коп. (а.с.18).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, керуючись Постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545 «Про затвердження порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» та постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 07 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», виходив з того, що потерпілий від злочину перебував на стаціонарному лікуванні саме з приводу одержаних тілесних ушкоджень, завданих винними діями ОСОБА_1 .

Тобто перебування потерпілого на лікуванні в даному випадку є наслідком злочинних дій відповідача. Відповідач добровільно вищевказану суму за проведене лікування потерпілого не відшкодував, а тому ці кошти підлягають стягненню з нього в судовому порядку.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Згідно зі ст.1206 Цивільного кодексу України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності АРК або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» у кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчинені злочину встановлена обвинувальним вироком суду (у тому числі без призначення покарання, із звільненням від покарання, про умовне засудження чи засудження з відстрочкою виконання вироку). В усіх інших випадках, передбачених ч. 4 ст. 93-1 КПК, таке відшкодування провадиться в порядку цивільного судочинства.

У п.2 Постанови Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993р. «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України №545 від 16.07.1993 «Про порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання» передбачено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується

судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за

законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями

обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно

небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони

здоров`я або прокурора.

У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на

стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення

про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в

порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб.

У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне

лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття

кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Згідно п.4 вищезазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.

Статтями 12, 14, 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що охорона здоров`я один з пріоритетних напрямків державної діяльності. Реалізація державної політики охорони здоров`я покладається на органи державної влади, а безпосередньо охорону здоров`я населення забезпечують лікувально-профілактичні, санаторно- профілактичні та інші заклади. Якщо лікування проводилось закладом охорони здоров`я, що є у комунальній власності, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

З огляду на наведені нормативні приписи довідка-розрахунок бухгалтерії лікувального закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого є належним і допустимим доказом для підтвердження суми витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину.

Доводи заперечень проти позову і доводи апеляційної скарги зводяться до твердження відповідача про необґрунтованість визначеної медичним закладом суми лікування потерпілого ОСОБА_2 з огляду на те, що відповідач витрачав особисті кошти на придбання медикаментів, оплату лабораторних досліджень, які були необхідними для лікування ОСОБА_2 , проте всупереч вимогам ст.13, ст.81 ЦПК України відповідачем суду не надано жодного доказу на підтвердження зазначених обставин, що давало б суду можливість обґрунтовано поставити під сумнів достовірність поданої довідки (а.с.18,95а-96а) та, зокрема, призначити відповідну експертизу.

Отже, висновки суду першої інстанції у частині обґрунтованості заявленої прокурором суми витрат на лікування потерпілого від злочину є правильними.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою, для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд не погоджується із заявленим позовом і, відповідно, рішенням суду першої інстанції у частині представництва прокурором інтересів КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» у спірних правовідносинах з таких підстав.

У постанові ВП ВС від 23 листопада 2021 року по справі № 359/3373/16-ц викладені такі правові висновки щодо представництва прокурором інтересів державного підприємства.

«74. Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

75. Представництво інтересів громадянина або держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення позивача до суду), який набрав чинності 15.07.2015. Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

76. Згідно з абзацом першим частини другої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

77. Згідно з абзацом першим частини третьої статті 23 зазначеного Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

78. З наведених норм випливає, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права.

79. За висновками Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

80. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18, пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (провадження № 12-245гс18, пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 26), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункт 8.5) та інші).

81. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19, пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс 19, пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21, пункти 8.10, 8.12).

82. При цьому міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи відповідно до статті 28 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» наділені повноваженням звернення до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 (провадження № 12-11гс21)). Отже, незалежно від того, хто саме звернувся до суду - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор, у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор.

83. На відміну від прокурора та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин. Конституцією України та законом не передбачена можливість прокурора здійснювати процесуальні та інші дії, спрямовані на захист інтересів юридичних осіб. Зокрема, до повноважень прокурора не належить здійснення представництва в суді державних підприємств. При цьому інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19, пункт 62)). Тому інтереси державного підприємства можуть не збігатися з інтересами держави, яка має статус засновника (вищого органу) такого підприємства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 71)).

84. Відповідно до статті 170 ЦК України держава у цивільних відносинах діє через органи державної влади, а не через державні підприємства.

85. Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі державного підприємства (пункт 8.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21)).

86. У зв`язку з цим позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ в частині таких вимог.»

У справі, що переглядається, прокурором заявлені вимоги в інтересах КНМП «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька», яке є юридичною особою комунальним підприємством. Судом першої інстанції задоволена вимога прокурора кошти стягнуті на користь лікувального закладу, яке є комунальним підприємством.

З огляду на наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду у межах спірних правовідносин прокурор відповідно до вимог ЗУ «Про прокуратуру» не має повноважень на представництво інтересів комунального підприємства.

Отже, відповідно до п.2 ч.1 ст.257, ст.377 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині розгляду по суті позову прокурора, поданого в інтересах Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» із залишенням позову без розгляду в зазначеній частині.

У межах спірних правовідносинах підлягають розгляду лише позовні вимоги прокурора, подані в інтересах Держави у цьому конкретному випадку, в особі Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради.

Оскільки, як встановлено вище, заявлені вимоги по суті є обґрунтованими, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про стягнення із відповідача витрат на лікування особи, потерпілої від злочину, на користь Держави в особі Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради та про залишення без розгляду позовних вимог прокурора в інтересах Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька».

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу адвоката Федосєєва Дмитра Олександровича, представника ОСОБА_1 , задовольнити частково

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 16 травня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Олексія Мамона в інтересах Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення залишити без розгляду.

Позов заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Олексія Мамона в інтересах Держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Держави в особі Департамента охорони здоров`я Кременчуцької міської ради кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину, в сумі 24 891 грн 85 коп.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір в розмірі 2 481 грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 02 листопада 2022 року

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов