Справа № 464/6361/21
пр.№ 2/464/479/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.10.2022 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої-судді Бойко О.М.

секретар судових засідань Герасимович А.І.

з участю представника позивач ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в порядку загального позовного провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення частини спільних коштів, які набуті у шлюбі,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом, змінивши предмет якого просить поділити спільне майно подружжя, стягнувши в її користь половину коштів, набутих у шлюбі, а саме з відповідача ОСОБА_2 316 216 грн. та з відповідача ОСОБА_4 67 980 доларів США, а також стягнути понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 28 серпня 2004 року, який розірвано 15.09.2018 року, про що Сихівським районним у місті Львові відділом ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області вчинено відповідний актовий запис за № 91 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі ними було заощаджено значну суму коштів, які вони мали намір витратити на придбання будинку. Проте, під час шлюбу ОСОБА_2 вирішив позичити їх спільні кошти, переконавши її що це буде економічно вигідно для них. 24.07.2013 року відповідачем ОСОБА_2 , за її згодою було укладено з ОСОБА_5 нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів на суму 355 600 грн., строком повернення до 24.01.2014 року. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, було укладено договір іпотеки житлового будинку та земельної ділянки, площею 0, 0970 га по АДРЕСА_1 , на що нею також надано заяву- згоду. В подальшому, згідно договору позики від 08.07.2017, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я.М., відповідач ОСОБА_2 позичив спільно нажиті кошти ОСОБА_4 в сумі 135 960 доларів США, що станом на момент надання позики становило 3 537 679 грн., з терміном повернення до 01.09.2017 року. На прохання ОСОБА_2 , нею було надано нотаріально посвідчену заяву згоду на позику цих спільних коштів. Вищевказані договори позики містили умови про повернення суми позичених коштів в еквіваленті в гривнях за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на день повернення. Крім цього, відповідачем ОСОБА_2 , за її згодою 15.01.2018 року укладено з ПАТ «ПриватБанк» договір фінансового лізингу автомобіля марки «Mazda 6», 2017 року виготовлення, номер шасі НОМЕР_1 . Згідно встановленого договором графіку сплати лізингових платежів, перший платіж ними було здійснено після укладення договору у січні 2018 року в сумі 168 900 грн., а в подальшому здійснювались щомісячні платежі в сумі по 16 554 грн. з лютого до вересня 2018 року. Загальна сума сплачених коштів за договором фінансового лізингу від 15.01.2018 за час шлюбу склала 301 332 грн. Зазначає, що автомобіль «Mazda 6», 2017 року, д. н. з. НОМЕР_2 з моменту отримання у лізинг і по теперішній час перебуває у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_2 . В подальшому, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виникли судові спори щодо повернення заборгованості за договором позики від 24.07.2013 року. Відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 07.02.2019 року за договором позики від 24.07.2013 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 було фактично стягнуто 331 100 грн. Зважаючи на зазначені обставини, просить стягнути з ОСОБА_2 в її користь половину спільних коштів, які були набуті за час перебування у шлюбі в розмірі 165 550 грн. (331 100 грн./2) та половину спільних коштів, сплачених ними в період перебування в шлюбі за договором фінансового лізингу, що становить 150 666 грн. (301 332 грн. / 2), що в загальному становить 316 216 грн. Також, з огляду на те, що ОСОБА_4 не повернуто ОСОБА_2 коштів згідно договору позики від 08.07.2017, які є їхніми спільними коштами набутими у шлюбі, просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь належну її частину спільних коштів, 67 980 доларів США, що в еквіваленті становить 1 988 748,10 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позову заперечив, зазначивши, що дійсно між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 24.07.2013 року було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 було надано останній в позику грошові кошті в сумі 355 600 грн., строком до 24 січня 2014 року. Однак, ОСОБА_5 не виконувала свої зобов`язання за цим договором позики, більше того її сином було подано позов до суду про визнання цього договору недійсним. З метою захисту порушеного права, ОСОБА_2 змушений був звертатися до суду із зустрічним позовом про повернення коштів за цим договором, у зв`язку з чим поніс значні витрати на адвокатів. За наслідками розгляду судових справ, рішенням суду зменшено розмір стягнення заборгованості за договором позики від 24.07.2013 року та вирішено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 331 100 грн. Зазначає, що примусове виконання рішення суду завершено лише у 2020 році. Щодо вимог про стягнення половини суми від 301 332 грн., які були сплачені ОСОБА_2 як лізингові платежі на користь АТ «Приват Банк» зазначив, що така є безпідставною та необгрунтованою, оскільки договір лізингу від 15.01.2018 року між ОСОБА_2 та АТ «ПриватБанк» було укладено за згодою позивача та в інтересах сім`ї. Подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі сплачували спільно лізингові платежі, як плату за користування автомобілем та відповідно і користувались лізинговим автомобілем. Кошти, які були позичені ОСОБА_4 не були спільними коштами подружжя, а позичені ОСОБА_2 у іншої особи, тому такі не є спільним майном.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просить врахувати усі обставини викладенні у відзиві на позовну заяву, додатково зазначив, що у позивача не було жодних доходів, а тому зазначені суми коштів їй не належать, просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення, представника позивача, відповідча ОСОБА_2 , показання свідка ОСОБА_7 , з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 серпня 2004 року, який розірвали 15.09.2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 .

Як вбачається з копії свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_5 , позивач змінила прізвище та ім`я на ОСОБА_3 .

Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, за час перебування в шлюбі відповідачем ОСОБА_2 , за згодою позивача було укладено договори позики коштів та договір лізингу.

З наданих суду копій договорів, вбачається, що 24.07.2013 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів на суму 355 600 грн., строком повернення до 24.01.2014 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрований в реєстрі за № 4028. З вказаного договору вбачається, що такий укладено за згодою позивача, як другого з подружжя, в інтересах сім`ї, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою останньої від 24.07.2013 року.

Відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 07.02.2019 року, яка набрала законної сили, за вищевказаним договором позики з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 стягнуто 331 100 грн.

Відповідно до ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 57 цього ж кодексу визначено режим особистої власності кожного із подружжя, зокрема, таким є майно, набуте до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Враховуючи те, що кошти, які стали предметом договору від 24.07.2013 року передавались у позику за згодою позивача саме як спільні кошти, що стверджується нотаріально засвідченою заявою останньої, зважаючи на відсутність доказів про те, що такі кошти згідно ст.57 Сімейного кодексу України є особистим майном відповідача, суд приходить до висновку, що такі кошти є об`єктом спільного майна подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 , а відтак, підлягають поділу між ними. З огляду на те, що такі кошти було стягнуто з ОСОБА_5 за договором позики в користь відповідача ОСОБА_2 вже після припинення шлюбних відносин між сторонами, відтак, розпорядження після їх отримання здійснено виключно відповідачем, а також враховуючи принцип рівності часток, відсутність обставин, які б давали підставу для відступу від рівності часток, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача підлягає стягненню половина отриманих коштів, а саме 165 550 грн. ( з розрахунку: 331 100 грн./2).

Крім того, з копії договору фінансового лізингу автомобіля № LVNLA-00000188 від 15.01.2018 вбачається, що такий укладено між ПАТ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 . Вказаний договір укладено ОСОБА_2 за згодою його дружини ОСОБА_9 , про що свідчить копія нотаріально посвідченої заяви останньої від 15.01.2018 року.

Предметом вказаного договору є автомобіль марки «Mazda 6», 2017 року виготовлення, номер шасі НОМЕР_1 , який на даний час зареєстрований за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст.806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічні положення містить і ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг». Крім того, відповідно до ст.3 цього з закону відносини, що виникають між лізингодавцем та продавцем (постачальником) у зв`язку з набуттям лізингодавцем у власність об`єкта фінансового лізингу для подальшої передачі цього об`єкта лізингоодержувачу на підставі договору фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Відповідно до п.13.1 договору сторонами погоджено, що укладений ними договір є змішаним договором в якому містяться положення договору фінансового лізингу та договору купівлі-продажі (в частині переходу права власності на предмет лізингу).

Крім того, як вбачається із змісту договору фінансового лізингу автомобіля № LVNLA-00000188 від 15.01.2018 щомісячні лізингові платежі за таким включає платіж з відшкодування вартості предмету лізингу (п.14.3 договору).

Зазначені обставини спростовують твердження відповідача про те, що за умовами фінансового лізингу сплачувались кошти лише за користування вказаним транспортним засобом.

Як встановлено судом на даний час відповідачем ОСОБА_2 повністю виконані умови договору фінансового лізингу та вказаний автомобіль перебуває у його власності.

Також судом встановлено, що за час шлюбу сторін, а саме в період з 15.01.2018 року по 15.09.2018 року, було сплачено за договором фінасового лізингу автомобіля 301 332 грн., що підтверджено відомостями наданими ПАТ «ПриватБанк».

Враховуючи те, що вказані кошти сплачувались за час перебування у шлюбі, відсутність даних про те, що сплачувані кошти були особистою власністю будь-кого із подружжя, суд вважає, що вищевказана сума сплачених за договором фінансового лізингу, яка складає 301 332 грн. є об`єктом спільного майна подружжя. З огляду на подальшу сплату платежів особисто відповідачем та набуття ним права власності на автомобіль, поділу між сторонами підлягає саме сума 301 332 грн. Виходячи з принципу рівності часток, відсутність обставин, які б давали підставу для відступу від такої рівності, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню половина вказаних коштів, яка становить 150 666 грн. (з розрахунку: 301 332 грн./2).

Крім того, судом встановлено, що 08.07.2017 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошових коштів на суму 135 960 доларів США, що станом на момент надання позики становило 3 537 679 грн., терміном повернення до 01.09.2017 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрований в реєстрі за № 695. З вказаного договору вбачається, що такий укладено за згодою позивача, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою останньої від 08.07.2017 року. Вказаною нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_9 дала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_2 , на передачу в позику грошових коштів в сумі 3 537 679 грн, що відповідно до курсу НБУ на момент посвідчення цього договору становило 135 960 доларів США. При цьому, у вказаній заяві вона підтвердила, що договір укладається її чоловіком в інтересах сім`ї та відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (Правова позиція ВСУ у справі № 6-539цс16).

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що кошти, які є предметом договору укладеного 08.07.2017 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , передавались у позику за нотаріально посвідченою заявою позивача, зважаючи на відсутність достатніх та належних доказів про те, що такі кошти згідно ст.57 Сімейного кодексу України є особистим майном відповідача ОСОБА_2 , суд приходить до висновку, що такі кошти є об`єктом спільного майна подружжя позивача та відповідача ОСОБА_2 , а відтак, підлягають поділу між ними.

З огляду на те, що такі кошти знаходяться не у одного із подружжя, а у іншої особи на підставі укладеного договору, виходячи з принципу рівності часток, відсутність обставин, які б давали підставу для відступу від такої рівності, суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частку грошових коштів, що є предметом договору позики від 08.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що становить 67 980 доларів США.

Суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_7 про те, що кошти передані у позику ОСОБА_4 не є спільним майном подружжя, а передані ним у позику відповідачу ОСОБА_2 , оскільки суду не надані докази, що в силу ст.1047 Цивільного кодексу України, такий правочин укладений у письмовій формі.

Щодо вимог позову про стягнення з ОСОБА_4 частини коштів, що є предметом договору позики від 08.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в розмірі 67 980 доларів США, то така вимога позивачем заявлена передчасно, оскільки лише після набрання даним рішенням суду про визнання права спільної власності подружжя та частку позивача у такому, позивач набуде права вимоги до ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 11 350 грн.

в и р і ш и в :

позов задоволити частково. Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) в порядку поділу спільного майна подружжя 316 216 (триста шістнадцять тисяч двісті шістнадцять) гривень.

Визнати за ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) право власності на Ѕ частку грошових коштів, що є предметом договору позики від 08.07.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та становить 67 980 доларів США.

В решті позову - відмовити .

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) судовий збір в розмірі 11 350 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 31 жовтня 2022 року.

Головуюча: