Справа № 509/3273/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання майнових прав особистою власністю одного з подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

05 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майнових прав особистою власністю одного з подружжя.

Ухвалою Овідіопольський районний суд Одеської області від 15.07.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі, роз`яснено учасникам справи право на подання заяв по суті спору.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що в період часу з 20 вересня 2017 року по 15 квітня 2020 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_2 . Спільних дітей від шлюбу сторони не мають. Вказані обставини встановлені рішенням суду по справі №497/192/2020.

В період шлюбу, на підставі договору №11/27,1-2 від 14.11.2017 року позивачем було придбано майнові права на квартиру, вартістю 18 000 доларів США. На підставі додаткової угоди №1 від 05.09.2018 року до вказаного договору, права покупця майнових прав на квартиру було переведено на відповідача. На підставі декларації OД 52 в липні 2018 року, будинок в якому розташована квартира введено в експлуатацію. 27.09.2018 року мiж відповідачем та забудовником, було укладено акт приймання-передачі майнових прав на квартиру (копія додається). Не зважаючи на той факт, що станом на сьогоднішній день, відповідач де-юре є власником майнових прав нa квартиру, право власності на квартиру як об`єкт нерухомого майна у встановленому законом порядку не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, хоча майнові права на квартиру і придбано в період перебування сторін у шлюбі, і формально покупцем по договору значиться відповідач, фактичним власником прав є саме позивач. Наведений висновок обґрунтовується наступним:

Так, позивач ніколи не мав власного житла, і приблизно у 2016 році, з огляду на сформовану систему цінностей та поглядів на життя, обумовлену особливостями виховання, останній визначив перед собою мету до 30 років мати власне житло, наявність якого для чоловіка, позивач розцінює більш пріоритетним а ніж наявність власної сім`ї та побудови кар`єри. Розуміючи при цьому, що рівень його доходу на той час, не дозволяв здійснити настільки суттєву покупку, а брати кредит в банківських установах в умовах об`єктивно складної економічної ситуації в державі в цілому та банківському секторі зокрема - бажання не було, позивач вирішив запозичити кошти на придбання житла у свого батька ОСОБА_3 .

За таких обставин, 01.06.2017 року, між ОСОБА_4 та позивачем було укладено договір позики, за яким позивач отримав у борг 500 000 гривень (на підтвердження вказаної обставини надається копія розписки). Додатково, з метою підтвердження наявності у позикодавця фінансової можливості надати вказані кошти у борг надається копія виписки по банківському рахунку.

За рахунок вказаних котів, позивач придбав майнові права на спірну квартиру. При цьому, не зважаючи на наявність у позивача всієї суми коштів, необхідних для оплати вартості майнових прав, останнім було прийнято рішення сплачувати кошти частинами, оскільки на момент укладання договору будинок не було введено в експлуатацію, і сплата коштів за квартиру частинами дозволяла мінімізувати ризик недобудови будинку.

На підтвердження оплати коштів, до позову надаються копії квитанцій.

З огляду на викладене вбачається, що майнові права за договором №11/27,1-2 від 14.11.2017 року було придбано за рахунок коштів, які належали позивачу до укладання шлюбу з відповідачкою.

При цьому, за період перебування сторін у шлюбі,запозичені кошти повернуто не було і станом на сьогоднішній день, обов`язок з їх повернення зберігається за позивачем.

Щодо обставин, за яких права покупця за договором було переведено на відповідача Позивачем зазначено наступне:

З викладених обставин вбачається, що на момент укладання додаткової угоди від 05.09.2018 року, грошові кошти було сплачено в повному обсязі.

Разом з тим, в 2016 році по відношенню позивача було складено обвинувальний акт, за обвинуваченням у скоєні злочину передбаченого ст.185 ч.2,3,5 KK України. Вказаний обвинувальний акт скеровано до суду в квітні 2017 року та станом на сьогоднішній день перебуває на розгляді Малиновського районного суду м. Одеси. Оскільки санкція статті, по якій обвинувачується позивач, передбачає конфіскацію майна, з метою уникнення конфіскації спірної квартири у випадку визнання позивача винним, останнім було прийнято рішення переоформити спірну квартиру на відповідачку. Однак, з огляду на фактичні обставини справи, вбачається, що таке переоформлення має суто формальний характер і не відповідало дійсним намірам сторін, а враховуючи той факт, що формально спірні майнові права було придбано в період шлюбу, ефективним способом захисту прав позивача було саме подання позову про визнання за ним майнових прав, а невизнання недійсним додаткової угоди за якою спірні майнові права перейшли до відповідачки.

06.12.2021 року відповідачем подано відзив на позовну заяву про визнання майна особистою приватною власністю. 3 метою представництва інтересів по вказаній справі, 20.08.2021 p. між ОСОБА_2 та адвокатом Івановою Г.С. було укладено договір про надання правничої допомоги. Адвокат прийняла доручення підготувати відзив на позовну заяву та бpaти yчaсть в судових зaсідaннях. Але адвокатом не було здійснено відповідних дій, тому відповідач прийняла рішення укласти договір з іншим адвокатом. 03.12.2021 року між ОСОБА_2 та адвокатом Другановою В.А. укладено про надання професійної правничої допомоги. Відповідач просила врахувати зaзнaчeні обставини, які відбулись незалежно від її волі, та поновити строк для подання відзиву. При цьому позов ОСОБА_5 не визнає та заперечує проти його задоволення.

Доводи відповідача зводяться до наступного. ОСОБА_2 заперечує проти задоволення позову. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились y зареєстрованому шлюбі в період 3 20.09.2017 року по 15.04.2020 pоку, шo підтверджується заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області про розірвання шлюбу вiд 15.04.2020 p. №497/192/2020.

До моменту реєстрації шлюбу позивач і відповідач дійшли однакової думки, що сім`я має мати власне житло (квартиру). Знаходячись у зареєстрованому шлюбу, 14.11.2017 року ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу майнових прав №11/27,1-2 на об`єкт нерухомості квартиру, яка розташована на об`єкті будівництва за будівельною адресою: масив № НОМЕР_1 , ділянки №№192/1-6, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , з наступними характеристиками: бyд. № «27», секція «27,1», квартира «2», загальна площа 32,35 кв.м., кількість житлових кімнат «1»,поверх«1».На виконання умов Основного договору, з листопада 2017 р. по травень 2018 р. поступово вносилась сума грошових коштів у розмірі 483 300,00 грн.

05.09.2018 p. між TOB «Полімер-Гpаніт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладена Додаткова угода №1 до Основного договору, на підставі якої в договорі змінено сторону «Покупця». Замість покупця ОСОБА_1 визначено нового покупця ОСОБА_8 , яка в повному обсязі нaбyла всіх прав та обов`язків за Основним договором. У додатковій угоді передбачено, що всі права та обов`язки покупця ОСОБА_9 за основним договором припиняються. 05.09.2018 р. директором TОB «Полімер-Граніт» видана ОСОБА_10 довідка про повну сплату вартості квартири за Основним договором. 27.09.2018 p. між продавцем ТОВ «Полімер-Граніт» та покупцем ОСОБА_11 укладений акт приймання передачі майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав № 11/27,1-2 від 14.11.2017 р. На підставі вказаного акту продавець передає,а покупець приймає майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру у стані «під ключ», яка знаходиться в об`єкті будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_9 , площею 32,9 кв.м.

Відповідач заперечує проти того, що майнові права на oб`єкт неpуxoмості (кваpтиру) є особистою приватною власністю позивача. У розписці від 01.06.2017 р. не зазначено з якою метою, на задоволення яких потреб позичаються грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн. Сам по собі факт отримання грошових коштів у позику не свідчить про те, що позика витрачена саме на придбання нерухомості. Схожа позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складi Верховного Суду від 13.08.2021 p. №638/20102/16.

В свою чергу, позивач не приховує, що має проблеми із законом, що підтверджується матеріалами справи. 30.07.2016 р. відносно групи осіб, до складу яких входить позивач, затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000312 від 21.04.2015 p. Позивачу інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, пеpедбачених ч.ч.2,3,5ст.185 (Крадіжка з обтяжувальними обставинами), ч. 1 ст. 263 КК України (Незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами). Матеріaли кpимінaльного пpовадження № 0000312 від 21.04.2015 p. на даний момент розглядаються Малиновським районним судом м. Одеси у складі суддів: головуючий суддя-Гарський О.B., судді Пеpедеpко Д.II., Cтapіков O.O.(491/890/16-к). Зі змісту обвинувального акту вбачається, що в результаті вчинeння кримінальних правопорушень, потерпілій особі - ТОВ «Агросервіс» завдана матеріальна шкода на суму 915 849,81 грн., у зв`язку з чим до ОСОБА_12 та ОСОБА_1 пред`явлений цивільний позов.

Відповідачу відомо, що позивач отримував від батька грошові кошти для відшкодування завданої потерпілій особі матеріальної шкоди, з метою застосування судом пом`якшувальних обставин у випадку оголошення обвинувального вироку, а також для оплати послуг адвокатів.

Bepxoвний Cуд у своїх постановах звертає увагу (постанова від 10.04.2019 p. по справі № 390/34/17) та застосовує доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі «non concedit venire contrafactum proprium» (ніxmо не може діяти всупереч своїй попередній поведінці),в основі якої - принцип добросовісності.

Пред`являючи позов про визнання майнових прав на об`єкт нерухомості (квартиру)особистою приватною власністю, ОСОБА_1 діє всупереч своїй попередній поведінці, що не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства (ст. З ЦК України),якими є принципи: справедливістъ, добросовісність та розумність.

05.09.2018 р. позивач ОСОБА_13 ocoбиcто підпиcaв додаткову угоду №1 до Основного договору, якою майнові права на об`єкт нерухомості (квартиру) відступлено Відповідачу. Вказана додаткова угода відповідно до ст. 204 ЦK України є правомірним правочином, позивачем ніколи не оскаржувалась, що спростовує доводи останнього про те, що майнові права на об`єкт нерухомості (квартиру) є його особистою приватною власністю.

Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача надав суду заяву, в якій просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, та слухати справу без їх участі. З позовних вимог вбачається, що наявні підстави для відступу від презумпції спільної власності на спірну квартиру. Хоча квартира і придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак за кошти, які належали позивачу особисто. Ці кошти на придбання квартири були позичені позивачу його батьком. Позивач на підтвердження отримання коштів від батька, надає копію розписки.

В судове засідання відповідачка та її представник не з`явились, надали суду заяву, відповідно до якої просили суд слухати справу без їх участі, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на відзив, який був поданий 07.12.2021 року, в якому відповідачка повідомила, на момент придбання майнових прав на квартиру Позивач та Відповідач перебували в стані шлюбі. Спірна квартира купувалась в інтересах сім`ї.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились y зареєстрованому шлюбі в період з 20.09.2017 року по 15.04.2020 pоку, шo підтверджується заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області про розірвання шлюбу вiд 15.04.2020 p. №497/192/2020.

До моменту реєстрації шлюбу позивач і відповідач дійшли однакової думки, що сім`я має мати власне житло (квартиру). Знаходячись у зареєстрованому шлюбу, 14.11.2017 року ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу майнових прав №11/27,1-2 на об`єкт нерухомості квартиру, яка розташована на об`єкті будівництва за будівельною адресою: масив № НОМЕР_1 , ділянки №№192/1-6, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , з наступними характеристиками:бyд. № «27», секція «27,1», квартира «2», загальна площа 32,35 кв.м., кількість житлових кімнат «1»,поверх«1». На виконання умов Основного договору, з листопада 2017 р. по травень 2018 р. поступово вносилась сума грошових коштів у розмірі 483 300,00 грн.

05.09.2018 p. між TOB «Полімер-Гpаніт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладена Додаткова угода №1 до Основного договору, на підставі якої в договорі змінено сторону «Покупця». Замість покупця ОСОБА_1 визначено нового покупця ОСОБА_8 , яка в повному обсязі нaбyла всіх прав та обов`язків за Основним договором. У додатковій угоді передбачено, що всі права та обов`язки покупця ОСОБА_9 за основним договором припиняються. 05.09.2018 р. директором TОB «Полімер-Граніт» видана ОСОБА_10 довідка про повну сплату вартості квартири за Основним договором. 27.09.2018 p. між продавцем ТОВ «Полімер-Граніт» та покупцем ОСОБА_11 укладений акт приймання передачі майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав № 11/27,1-2 від 14.11.2017 р. На підставі вказаного акту продавець передає,а покупець приймає майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру у стані «під ключ», яка знаходиться в об`єкті будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_9 , площею 32,9 кв.м.

Досліджуючи матеріали справи, суд приходить до висновку , що відсутність оригінала розписки від 01.06.2017 року вказує на те, що даний доказ є необґрунтованим.

Наявність оригіналу розписки у позикодавця засвідчує невиконання позичальником свого зобов`язання. В свою чергу відсутність оригінала розписки вказує на те, що зобов`язання виконано.

Згідно квитанцій, які були сплачені за договором №11/27,1-2 від 14.11.2017 року, а саме: квитанція до прибуткового касового ордеру №23386 від 14.11.2017, квитанція до прибуткового касового ордеру №23396 від 15.12.2017, квитанція до прибуткового касового ордеру №26217 від 15.01.2018, квитанція до прибуткового касового ордеру №27877 від 15.02.2018, квитанція до прибуткового касового ордеру №29211 від 12.03.2018, квитанція до прибуткового касового ордеру №30507 від 02.04.2018, квитанція до прибуткового касового ордеру №32233 від 03.05.2018, квитанція до прибуткового касового ордеру №33504 від 24.05.2018, доводи позивача, про те, що 01.06.2017 року, між ОСОБА_4 та позивачем було укладено договір позики, за яким позивач отримав у борг 500 000 гривень на придбання житла спростовуються, враховуючи що гроші вносились періодами, а саме з листопада 2017 року по травень 2018 року.

Відповідно до виписки по картці ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на 31.05.2017 року залишок на рахунку ОСОБА_4 складає 2024,47 грн., а на 03.06.2017 року залишок на рахунку ОСОБА_4 складає 3234,39.

Таким чином виписки по картці ОСОБА_4 , НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 20.05.2016 по 01.06.2018 року не є належним доказом, про надання в борг суми у розмірі 500 000,00 грн. на придбання майнових прав.

Таким чином зазначена у позові обставина, що кошти, за які було придбано спірну квартиру, були позичені його батьком спростована, враховуючи відсутність доказів.

З огляду на викладене в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майнових прав на квартиру особистою приватною власністю слід відмовити.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1,2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суду не представлено будь яких доказів, які б свідчили про придбання майнових прав, за позичені гроші у батька Позивача, згідно розписки від 01.06.2017 року.

Натомість 05.09.2018 p. між TOB «Полімер-Гpаніт», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладена Додаткова угода №1 до Основного договору, на підставі якої в договорі змінено сторону «Покупця». Замість покупця ОСОБА_1 визначено нового покупця ОСОБА_8 , яка в повному обсязі нaбyла всіх прав та обов`язків за Основним договором. У додатковій угоді передбачено, що всі права та обов`язки покупця ОСОБА_9 за основним договором припиняються. 05.09.2018 р. директором TОB «Полімер-Граніт» видана ОСОБА_10 довідка про повну сплату вартості квартири за Основним договором. 27.09.2018 p. між продавцем ТОВ «Полімер-Граніт» та покупцем ОСОБА_11 укладений акт приймання передачі майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав № 11/27,1-2 від 14.11.2017 р. На підставі вказаного акту продавець передає,а покупець приймає майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру у стані «під ключ», яка знаходиться в об`єкті будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_9 , площею 32,9 кв.м.

Враховуючи, що спірне нерухоме майно було придбано на ОСОБА_2 , суд не встановив правових підстав для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1

Bepxoвний Cуд у своїх постановах звертає увагу (постанова від 10.04.2019 p. по справі № 390/34/17) та застосовує доктрину «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі «non concedit venire contrafactum proprium» (ніxmо не може діяти всупереч своїй попередній поведінці),в основі якої - принцип добросовісності.

Пред`являючи позов про визнання майнових прав на об`єкт нерухомості (квартиру)особистою приватною власністю, ОСОБА_1 діє всупереч своїй попередній поведінці, що не узгоджується із загальними засадами цивільного законодавства (ст. З ЦК України),якими є принципи: справедливістъ, добросовісність та розумність.

05.09.2018 р. позивач ОСОБА_13 ocoбиcто підпиcaв додаткову угоду №1 до Основного договору, якою майнові права на об`єкт нерухомості (квартиру) відступлено Відповідачу. Вказана додаткова угода відповідно до ст. 204 ЦK України є правомірним правочином, позивачем ніколи не оскаржувалась, що спростовує доводи останнього про те, що майнові права на об`єкт нерухомості (квартиру) є його особистою приватною власністю.

З огляду на викладене в задоволенні позову ОСОБА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_10 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Григоржевський Максим Сергійович, адреса для листування: 65074, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, буд. 29, до ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_11 , про визнання майнових прав особистою власністю одного з подружжя слід - відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 80,81,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майнових прав особистою власністю одного з подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.І.Бочаров