К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Київ

справа № 755/20820/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/2668/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Гончарука В.П. від 7 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація, комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва", про визнання наймачем,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради про визнання її наймачем.

Позов обґрунтовано тим, що 2 червня 1982 року її колишньому чоловіку ОСОБА_4 видано ордер на зайняття разом із сім`єю ( ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син ) квартири АДРЕСА_1 .

Після розірвання шлюбу у вересні 1984 року, ОСОБА_4 здійснив родинний обмін своєї кімнати, площею 12.5 кв.м.

Відповідно до ордеру № 115999 від 5 грудня 1990 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів, користувачем вказаної кімнати став ОСОБА_5 , який був племінником ОСОБА_4

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є двоюрідними братами, весь час проживала у квартирі АДРЕСА_1 , як члени сім`ї, несли витрати по утриманню житла разом з позивачем.

В 1997 року ОСОБА_3 приватизував 60% жилої площі спірної квартири, тобто кімнату площею 17 кв.м., у якій разом з ним проживала позивач.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті позивач разом зі своєю родиною продовжують користуватися спірною кімнатою площею 12.5 кв.м., проживати в ній та нести всі витрати по її утриманню.

Листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 4 грудня 2019 року позивачу відмовлено у визнанні наймачем спірної кімнати, оскільки вона самовільно її зайняла і наразі розглядається спір щодо примусового виселення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення (кімнати, площею 12.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ), замість попереднього наймача ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 7 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що за приписами статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість попереднього наймача у разі його смерті. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що вона була членом сім`ї наймача ОСОБА_5 Київська міська рада є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки не може укласти договір найму житлових приміщень в порядку статті 61 ЖК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_5 був вселений у спірну кімнату в порядку родинного обміну, що чітко передбачено статтею 81 ЖК України. В матеріалах справи наявні достатні докази родинних відносин між ОСОБА_5 та двоюрідним братом ОСОБА_3 , який є сином позивача. З моменту вселення ОСОБА_5 і до самої його смерті вони проживали як одна сім`я, вели спільний побут, що підтверджується договорами про надання додаткових послуг (телебачення, телефон), квитанціями про оплату житлово-комунальних послуг.

Висновок суду про те, що Київська міська рада є неналежним відповідачем є помилковим, оскільки вона є розпорядником житлового фонду, зокрема і спірної кімнати, а тому прийняття рішення щодо зміни договору найму входить до компетенції місцевої ради. Також суд міг самостійно залучити належного відповідача у справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 в судовому засідання також просив задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 6 січня 1979 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб.

2 червня 1982 року Виконавчим комітетом Ленінської районної Ради народних депутатів м. Києва ОСОБА_4 видано ордер № 3164 Серія Б на право зайняття з сім`єю з 3 людей ( ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син) двох кімнат, загальною площею 29 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 (том І а.с. 20).

14 вересня 1984 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

5 грудня 1990 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів ОСОБА_5 видано ордер № 11599 на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення, площею 12,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 (том І а.с. 21).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва від 7 березня 1997 року, 60/100 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_3 (том І а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно довідки про склад сім`ї від 21 січня 2017 року № 256 у кімнаті, площею 17 кв.м., в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_3 (власник особового рахунку), ОСОБА_2 (дружина), ОСОБА_8 (дочка), ОСОБА_9 (дочка), ОСОБА_1 (мати) (том І а.с. 23).

Листом Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 4 грудня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у визнанні наймачем кімнати, площею 12,5 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки вона самовільно її зайняла і наразі розглядається спір щодо примусового виселення(том І а.с. 24).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частинами 1, 2 статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача (частина перша статті 106 ЖК України).

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини 1,2 статті 64 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини 2 статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.

Частиною 2 статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати її наймачем кімнати площею 12.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки наймачем цієї кімнати був ОСОБА_5 (племінник її колишнього чоловіка), з яким вони проживали як одна сім`я до його смерті.

Установивши, що ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження того, що вона була членом сім`ї наймача ОСОБА_5 , суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_5 був вселений у спірну кімнату в порядку родинного обміну, що чітко передбачено статтею 81 ЖК України, а тому вони з позивачем були членами однієї сім`ї, відхиляються колегією суддів.

ОСОБА_5 заселився у спірну кімнату на підставі ордера від 5 грудня 1990 року № 11599, з якого убачається, що останній вселяється у кімнату в комунальній квартирі в порядку обміну жилого приміщення. При цьому відомості про його вселення як члена сім`ї відсутні.Крім того, місце проживання ОСОБА_1 у кімнаті площею 17 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , було зареєстровано лише у 1997 році, тобто через сім років з дня вселення ОСОБА_5 (том І а.с 23).

Доказів на підтвердження того, що позивач була членом сім`ї ОСОБА_5 матеріали справи не містять. Наявні в матеріалах справи копії квитанції про оплату житлово-комунальних послуг не можуть свідчити про ведення спільного господарства з покійним ОСОБА_5 , оскільки вони не стосується спірного періоду (з 1997 по 2005 роки).

Доводи апеляційної скарги про те, що Київська міська рада є належним відповідачем, а також можливість суду залучити належного відповідача у справі, якщо він встановить таку необхідність, є необґрунтованими.

Так, частиною 2 статті 61 ЖК України чітко передбачено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Ураховуючи процитовану норму житлового законодавства, відповідачем у даній категорії справ має бути саме житлово-експлуатаційна організація (а в разі її відсутності - відповідне підприємство, установа, організація) на балансі якої перебуває спірне жиле приміщення.

При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Оскільки позивачем не було заявлено клопотання про зміну неналежного відповідача, суд правильно зазначив, що позов задоволенню не підлягає також і з підстав невірного визначення кола відповідачів у даній справі.

Таким чином, оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 7 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: