Справа № 462/9142/21 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/1633/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вітіва Віталія Антоновича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року в складі судді Іванюк І.Д. у справі за позовом керівника Тернопільської окружної прокуратури в інтересах Тернопільської обласної ради, комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину,-

встановив:

У грудні 2021 року керівник Тернопільської окружної прокуратури звернувся до суду із позовом в інтересах Тернопільської обласної ради, комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі - КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР) до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, просив стягнути з відповідача на користь обласного бюджету витрати, понесені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину у сумі 18963,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 12.03.2021 керуючи технічно справним автомобілем «BMW 520D» реєстраційний номер НОМЕР_1 на вул. Львівській у м. Тернополі у напрямку до м. Тернопіль, відповідач не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху. Внаслідок цього на відрізку проїзної частини вул. Львівська неподалік ресторану «Geneva», яка має по одній смузі руху для руху у кожному напрямку, розділені однією суцільною лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР України, в порушення вимог п. 1.10 (в частині значення термінів «безпечна швидкість, «дорожні умови», «дорожня обстановка»), п. 12.1 ПДР України не обрав безпечної швидкості відповідно до дорожніх умов та дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на зустрічний бік дороги, по якій в цей час на зустріч йому зі швидкістю 50 км/год. рухався технічно - справний автомобіль «Mercedes - Benz 316CDI» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 із трьома пасажирами в салоні автомобіля. Своїми діями ОСОБА_1 створив аварійну обстановку для водія автомобіля «Mercedes - Benz 316 CDI», р.н. НОМЕР_2 , позбавивши його технічної можливості уникнути своїми односторонніми діями зіткнення в даній дорожній обстановці та спричинив зіткнення вказаних транспортних засобів на зустрічній відносно свого руху смузі, чим також порушив вимоги п. 11.3 ПДР України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mercedes - Benz 316 CDI» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми поперекового відділу хребта у вигляді закритого взривного компресійного уламкового перелому тіла 4-го хребця та його правої дужки, що призвело до абсолютного (повного) звуження (стенозу) хребтового каналу, без порушення функції спинного мозку, яка у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень - п.п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021 у справі № 607/9058/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі ст. 46 КК України, а кримінальне провадження по даному факту закрито, що є нереабілітуючою обставиною.

З листа комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради (правонаступником якої є КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР) від 10.06.2021 № 01-3/1111 вбачається, що ОСОБА_3 у період з 12.03.2021 по 19.03.2021 (7 ліжко-днів) перебував на стаціонарному лікуванні у даному закладі в нейрохірургічному відділенні. Вартість витрат на його перебування становить 18963,00 грн. (з яких 7 л/д х 2132 = 14924.00 грн. та 4039,00 грн. витрати на медикаменти та вироби медичного призначення). Засновником та органом управління вказаного некомерційного підприємства є Тернопільська обласна рада, а джерелом фінансування є кошти обласного бюджету, однак вказаний орган місцевого самоврядування, як і КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР до суду із позовом для захисту майнових інтересів жителів області не звернулися, тому їх бездіяльність відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для звернення до суду із таким позовом прокурора.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід обласного бюджету, витрати, понесені комунальним некомерційним підприємством «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_3 , в сумі 18963 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят три) гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 , з оскаржуваним рішення не погоджується, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що кримінальне провадження відносно його довірителя по факту спірного ДТП закрито, а цивільний позов прокурора в інтересах держави залишено без задоволення.

Зазначає, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника наземного транспортного засобу, застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі діючого полісу № 201441636.

При цьому, суд першої інстанції повністю проігнорував норми спеціального ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Покликаючись на норми зазначеного закону та висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові № 755/18006/15 від 04.07.2018, зазначає, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Так, у випадку, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, який хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому сплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Таким чином, вважає, що страховик повинен сплатити витрати у розмірі 18963 грн., які понесені КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_3 .

При цьому, прокуратурою вимог до страховика не пред`явлено.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові.

15.08.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив керівника Тернопільської окружної прокуратури на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи наведені у апеляційні скарзі є необґрунтовані та не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення шкоди, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволеннявраховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.

Оскільки станом на час подання позову витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину становлять 18963,00 грн. та не відшкодовані відповідачем, тому суд прийшов висновку, що відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

При цьому, суд зазначив, що комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради переіменоване у комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, відтак фінансування вказаного закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі, за рахунок коштів обласного бюджету, тому невжиття органом місцевого самоврядування заходів для відшкодування витрат на лікування особи, яка є потерпілою від злочину, свідчить про неналежне здійснення ним відповідних повноважень на захист майнових прав територіальної громади Тернопільської області, відтак з метою захисту інтересів Тернопільської обласної ради з вказаним позовом до суду звернулася прокурор.

При вирішенні спору, суд врахував висновки Верховного Суду України, викладені у постанові 24 лютого 2016 року у справі № 6-1343цс15 та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-29040ск15 від 16.03.2016 та № 6-17168св15 від 11.11.2015 року.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 12.03.2021 о 11.00 год., керуючи технічно справним автомобілем «BMW 520D» р.н. НОМЕР_1 на вул. Львівській у м. Тернополі в напрямку м. Тернопіль, не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, внаслідок чого на відрізку проїзної частини вул. Львівська неподалік ресторану «Geneva», яка має по одній смузі руху для руху в кожному напрямку, розділені однією суцільною лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР України, в порушення вимог п. 1.10 (в частині значення термінів «безпечна швидкість, «дорожні умови», «дорожня обстановка»), п. 12.1 ПДР України не обрав безпечної швидкості відповідно до дорожніх умов та дорожньої обстановки, допустив виїзд керованого ним транспортного засобу на зустрічний бік дороги, по якій в цей час на зустріч йому зі швидкістю 50 км/год. рухався технічно - справний автомобіль «Mercedes - Benz 316CDI» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 із трьома пасажирами в салоні автомобіля. Своїми діями, ОСОБА_1 створив аварійну обстановку для водія автомобіля «Mercedes - Benz 316 CDI», р.н. НОМЕР_2 , позбавивши його технічної можливості уникнути своїми односторонніми діями зіткнення в даній дорожній обстановці, та спричинив зіткнення вказаних транспортних засобів на зустрічній відносно свого руху смузі, чим також порушив вимоги п. 11.3 ПДР України.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Mercedes - Benz 316 CDI» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми поперекового відділу хребта у вигляді закритого взривного компресійного уламкового перелому тіла 4-го хребця та його правої дужки, що призвело до абсолютного (повного) звуження (стенозу) хребтового каналу, без порушення функції спинного мозку, яка у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень - п.п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021 звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, а кримінальне провадження № 0000315 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 березня 2021 року за даним фактом закрито, у зв`язку із примиренням обвинуваченого з потерпілим.

Цивільний позов прокурора Тернопільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тернопільської обласної ради, КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР до обвинуваченого ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Скасовано арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2021 року (справа №607/4541/21) на транспортний засіб марки «Mercedes Benz 316 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2005 року випуску, білого кольору, номер шасі НОМЕР_4 , щодо заборони відчуження, розпорядження та користування, після набрання ухвалою законної сили.

Скасувано арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 березня 2021 року (справа №607/4542/21) на транспортний засіб марки «BMW 520D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова) НОМЕР_5 , щодо заборони відчуження, розпорядження та користування, після набрання ухвалою законної сили.

Речові докази:

- автомобіль марки «Mercedes Benz 316 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зберігається на території майданчика для тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП в Тернопільські області, що за адресою м. Тернопіль, вул. Бережанська, 44Б, - повернуто його власнику ОСОБА_5 ;

- автомобіль марки «BMW 520D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на території майданчика для тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП в Тернопільські області, що за адресою м. Тернопіль, вул. Бережанська, 44Б, - повернуто ОСОБА_1 ,після набрання ухвалою законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_1 процесуальні витрати за проведення судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/120-21/2820-АВ від 29 березня 2021 року в сумі 1634,50 грн., судової транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/120-21/2821-ІТ від 01 квітня 2021 року в сумі 2288,30 грн., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/120-21/2816-ІТ від 02 квітня 2021 року в сумі 1307,60 грн., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/120-21/4261-ІТ від 22 квітня 2021 року в сумі 2288,30 грн., а всього на загальну суму 7518,70 грн. (сім тисяч п`ятсот вісімнадцять гривень сімдесят копійок) в користь держави (а.с. 14-15).

Ухвала суду не оскаржувалася та 01.07.2021 набрала законної сили.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 12.03.2021, а також вина відповідача ОСОБА_1 , у зв`язку з чим пасажир автомобіля «Mercedes - Benz 316 CDI» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, визначені в ухвалі Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021, відтак в силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в ході розгляду даної цивільної справи.

Звертаючись із позовними вимогами прокурор покликається на те, що ОСОБА_3 , тобто пасажир автомобіля «Mercedes - Benz 316 CDI» р.н. НОМЕР_2 , який отримав тілесні ушкодження внаслідок ДТП, у період з 12.03.2021 по 19.03.2021 (7 ліжко-днів) перебував на стаціонарному лікуванні у даному закладі в нейрохірургічному відділенні, а згідно листа КНП «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради (правонаступником якої є КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» ТОР) від 10.06.2021 № 01-3/1111, вартість витрат на його перебування становить 18963,00 грн. (з яких 7 л/д х 2132 = 14924.00 грн. та 4039,00 грн. витрати на медикаменти та вироби медичного призначення), при цьому засновником та органом управління вказаного некомерційного підприємства є Тернопільська обласна рада, а джерелом фінансування є кошти обласного бюджету, однак з позовом до суду як і медичний заклад не зверталася, відтак прокурор подав позов в інтересах Тернопільської обласної ради, комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину.

Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За фактом завдання шкоди виникає деліктне зобов`язання, яке припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Власне обґрунтовуючи свої заперечення стосовно пред`явлених вимог та висновків суду першої інстанції, представник відповідача покликається на те, що у випадку, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, який хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому сплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Так, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника наземного транспортного засобу була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі діючого полісу № 201441636, при цьому страхова компанія не є відповідачем та відповідні вимоги до неї не пред`являлися, однак, на думку апелянта, саме така повинна відповідати за пред`явленими вимогами у спірних правовідносинах.

Колегія суддів виходить з того, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексуУкраїни).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), його норми мають перевагу над нормами інших законів у цій сфері страхування.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за цим законом є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону).

Стаття 4 цього закону визначає суб`єктів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, зокрема до таких відносяться страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі.

Згідно із статтею 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

За змістом пункту 22.1 статті 22, статті 23 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

В свою чергу, відповідно до пункту 24.1 статті 24 Закону № 1961-IV, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Колегія суддів виходить з того, що деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди, натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Якщо потерпілий одержав відшкодування від завдавача шкоди у розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Разом з цим, поняття витрат, понесених лікувальним закладом на лікування потерпілого від злочину, не є тотожним поняттю майнової шкоди особи, яка потерпіла від неправомірних дій винної особи.

Більше того, враховуючи наведене та те, що сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик, при цьому, такий договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) внаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу, колегія суддів приходить переконання про те, що на спірні правовідносини не поширююься договірні відносини, які мали місце між відповідачем ОСОБА_1 , як страхувальником та ПрАТ СК «ПЗУ Україна», як страховиком, оскільки позивач КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради не є потерпілою особою внаслідок спірного ДТП, де встановлена вина відповідача, у розумінні ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, витрати лікувального закладу на лікування власне потерпілого від ДТП не можуть бути відшкодовані страховою компанією за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Схожого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1343цс15.

При цьому, дійсно відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, який хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Про зазначене чітко вказує і представник відповідача в апеляційній скарзі, помилково залишаючи поза увагою те, що КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради не є потерпілою особою внаслідок спірного ДТП.

В свою чергу, за змістом ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України

Пунктом 3 постанови Пленуму ВСУ «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» № 11 від 07 липня 1995 року роз`яснено, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою КМУ № 545 від 16 липня 1993 року (далі Порядок). Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить заклад.

Пунктом 3 указаного Порядку встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення у повному обсязі.

Так, згідно листа КНП «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради від 10.06.2021 року № 01-3/1111, ОСОБА_3 у період з 12.03.2021 по 19.03.2021 (7 ліжко-днів) перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР, вартість витрат на його перебування становить 18963,00 грн. (з яких 7 л/д х 2132 = 14924.00 грн. та 4039,00 грн. витрати на медикаменти та вироби медичного призначення) (а.с. 26).

Такий розмір витрат закладу охорони здоров`я відповідачем не оскаржується та жодним чином не спростований.

Із статуту комунального некомерційного підприємства «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради, а саме із п. 1.3. вбачається, що підприємство створене на базі майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільської області.

Відповідно до п. 1.4 статуту, власником, засновником та органом управління підприємством є Тернопільська обласна рада, підприємство є підпорядкованим, підзвітним, підконтрольним засновнику, а з п. 5.3. вбачається, що джерелами формування майна та коштів підприємства є кошти обласного бюджету (а.с. 18-33).

Як вбачається із листів КНП «Тернопільська університетська лікарня» ТОР від 02.07.2021 за № 01-311259 та Тернопільської обласної ради від 06.07.2021 за № 07-1115, з часу набрання законної сили ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2021 ні лікарня, ні Тернопільська обласна рада самостійно не вживали заходів цивільно-правового характеру з метою відшкодування витрат на лікування особи, яка є потерпілою від злочину (а.с. 28, 30).

При цьому, як слідує з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 09.12.2021, комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська університетська лікарня» Тернопільської обласної ради 12.11.2021 переіменоване у комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради (а.с. 54-62).

З приводу зазначеного, прокурор у квітні 2022 року подала клопотання про заміну позивача її правонаступником (а.с. 80-81).

Враховуючи наведене та те, що на час подання позову витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину у розмірі 18963,00 грн. не були відшкодовані відповідачем, колегія суддів погоджується з тим, що відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України позов підлягає до задоволення у повному обсязі, а відповідні витрати стягненню з відповідача у примусовому порядку.

При цьому, апеляційний суд враховує те, що фінансування закладу охорони здоров`я здійснюється, у тому числі, за рахунок коштів обласного бюджету, а невжиття органом місцевого самоврядування заходів для відшкодування витрат на лікування особи, яка є потерпілою від злочину, свідчить про неналежне здійснення ним відповідних повноважень на захист майнових прав територіальної громади Тернопільської області, тому з вказаним позовом до суду обґрунтовано звернулася прокурор, з метою захисту інтересів такої.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 372, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вітіва Віталія Антоновича - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2022 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк