КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/4418/20 Головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
Провадження № 22-ц/824/338/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2021 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 3 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якому просила визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв. м, з яких житлова 21,4 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя та провести поділ вказаної квартири шляхом виділення кожному із сторін зі спільної сумісної власності по 1/2 частини квартири, визнавши за ними право власності на це нерухоме майно.

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 27 липня 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_4 »). В подальшому відповідач змінив прізвище на « ОСОБА_5 ». Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року у справі № 367/8144/19 шлюб розірвано. За час сумісного життя сторонами було набуто спільне майно, а саме 21 липня 2006 року придбано однокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка за договором купівлі-продажу оформлялась на ім`я відповідача. Оскільки вказане нерухоме майно придбано сторонами під час перебування у шлюбі і воно не є особистою приватною власністю відповідача, а після розірвання шлюбу останній відмовляється поділити спільно набуту квартиру, позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з позовом про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, в якому просив визнати його особистою приватною власністю нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтував тим, що 27 липня 1998 року між ним та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого дітей вони не мають. 23 квітня 2019 року він змінив прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_5 ». Спільне подружнє життя у сторін не склалося і рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року у справі № 367/8144/19 шлюб було розірвано. Водночас майна, яке б можна було визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та яке підлягало б поділу між сторонами у судовому порядку немає.

Позивач за зустрічним позовом вказав, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, а саме 5 березня 2000 року йому було подаровано трикімнатну квартиру, загальною площею 53,60 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто, в силу вимог статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції на момент посвідчення договору дарування) дана квартира була його особистою приватною власністю. 3 квітня 2006 року між ним як продавцем та ОСОБА_7 як покупцем укладено угоду про передачу завдатку (частини грошових коштів) за квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Також, сторони даної угоди визначили вартість квартири (46 500,00 доларів США), строк для оформлення договору купівлі-продажу квартири та інші умови укладення договору, що підтверджує факт передачі грошових коштів за квартиру. 16 травня 2006 року було укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кобєлєвою Я.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1903. Квартиру продано за суму 46 500,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на момент продажу квартири (з розрахунку 1 долар США = 5,05 української гривні) становило 234 825,00 грн. Таким чином, грошові кошти у розмірі 46 500,00 доларів США (234 825,00 грн), від продажу подарованої квартири були особистою приватною власністю позивача і за ці кошти 22 червня 2006 року він придбав спірну однокімнатну квартиру, загальною площею 48,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Тонконог Л.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 2332. Фактична вартість спірної квартири станом на день придбання складала 217 150,00 грн, що за офіційним курсом НБУ (з розрахунку 1 долар США = 5,05 української гривні) становило 43 000,00 доларів США. Отже, за особисті грошові кошти, які було отримано від продажу (16 травня 2006 року) подарованої квартири у м. Донецьку було придбано (22 червня 2006 року) спірну квартиру у м. Буча Київської області, а відтак зазначене нерухоме майно придбане у 2006 році за особисті кошти ОСОБА_1 , які він отримав від продажу свого особистого майна, яке ніколи не мало статусу спільно набутого за час шлюбу, оскільки в даруванні квартири ОСОБА_2 не приймала жодної участі і не могла приймати, оскільки не була власником майна.

За наведених обставин позивач вважає, що ним спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, а квартира за адресою: АДРЕСА_2 є його особистою приватною власністю та не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначав про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Крім того стверджував, що відповідач за даним позовом не працювала офіційно та не мала таких доходів, які б могли свідчити про її реальну участь у придбанні спірної квартири.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв. м, з яких житлова площа 21,4 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв. м, з яких житлова площа 21,4 кв. м.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) 21 липня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу, що має безпосереднє значення для визначення питання про режим права власності на квартиру (спільна сумісна або особиста приватна власність) та прямо впливає на вирішення цієї справи. Норми сімейного законодавства, а також установлені факти, насамперед участі обох сторін у здійсненні ремонту квартири, її утриманні, проживання у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція позивачем за зустрічним позовом, як тим з подружжя, що оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на об`єкт нерухомості, не спростована, хоча відповідний тягар доказування зазначених обставин покладається саме на нього, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення вимог за первісним позовом, а саме визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісною власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 3 листопада 2021 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Щербака Р.С. про ухвалення додаткового рішення у справі № 367/4418/20 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 17 100,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 5 550,61 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач під час розгляду справи про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, понесла витрати по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу, які підтверджені належними доказами у справі, а обсяг наданих адвокатом послуг (виконаних робіт) відповідає критерію реальності таких витрат, тому з урахуванням того, що при вирішенні спору та задоволення первісних позовних вимог питання відшкодування судових витрат вирішено не було по справі слід ухвалити додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які вона була змушена понести.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 в особі свого представника - адвоката Лисенка С.М. звернувся з апеляційними скаргами, в яких просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог, у тому числі й про стягнення судових витрат відмовити, а зустрічні вимоги позову задовольнити.

Аргументи апеляційної скарги на основне рішення зводяться до того, що місцевий суд, невірно встановивши ключові обставини справи та належним чином не оцінивши подані сторонами докази, дійшов помилкового висновку, що квартира АДРЕСА_1 , яка придбана в період шлюбу, однак за грошові кошти позивача, отримані від продажу подарованої йому квартири, тобто які були особистою приватною власністю ОСОБА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя. Суд неправильно застосував норми пункту 3 частини першої статті 57 СК України та не врахував, що презумпцію спільної сумісної власності позивачем було спростовано в повному обсязі та доведено те, що спірна квартира придбана за його особисті грошові кошти, що підтвердила сама ОСОБА_2 як допитаний свідок в судовому засіданні. Фактично суд першої інстанції самоусунувся від оцінки обставин справи в частині того, за які грошові кошти придбано спірне майно, а також застосував норми матеріального права, які регулюють правовий режим спільної сумісної власності подружжя, що у даному випадку не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8 , суд самостійно та завуальовано намагався застосувати до даного спору норми статті 62 СК України, проте первісний позов із вказаних підстав не пред`являвся і позивачем не доведено належними способами і засобами доказування, що майно, яке належало і належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 , а саме подарована та придбана під час шлюбу за його особисті грошові кошти квартири істотно збільшилися у своїй вартості у зв`язку зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. В контексті статті 62 СК України суд також не врахував правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц, а проведення ремонту, придбавання техніки, меблів не призводить до істотного збільшення вартості майна, яке є особистою приватною власністю одного з подружжя. Більше того, проведення ремонту у квартирі чи купівля меблів і техніки не є підставами для виникнення права власності на нерухоме майно. Крім того те майно, що відчужувалося сторонами після придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , не стосується предмету спору та доказування у справі, а важливим є джерело походження коштів саме на момент набуття у власність спірної квартири, яка придбана ОСОБА_1 22 червня 2006 року за грошові кошти, отримані від продажу особистого (подарованого) йому майна, відтак є його особистою приватною власністю.

Доводи апеляційної скарги на додаткове рішення зводяться до того, що суд першої інстанції неправильно застосував під час вирішення питання розподілу судових витрат положення статей 137, 141, 246 ЦПК України та не врахував, що заявлений представником позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 17 100,00 грн не підлягає стягненню з відповідача через неспівмірність та недоведеність фактично витрачено часу і наданих адвокатом послуг (виконаних робіт) для цієї справи.

У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_8 - адвокат Щербак Р.С. просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг відповідача за первісним позовом, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 3 листопада 2021 року залишити без змін, посилаючись на законність, справедливість та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана у період шлюбу за рахунок спільної праці, зусиль та коштів кожної із сторін.

Свої заперечення обґрунтував зокрема тим, що кошти від продажу 22 грудня 2002 року квартири, яка належала ОСОБА_8 на праві особистої приватної власності, витрачались в інтересах сім`ї, а саме: частково використані на ремонт квартири, яка належала відповідачу на підставі договору дарування, частково на побут сім`ї, а частково відкладені на зберігання. За отримані від відчуження 27 червня 2008 року 1/3 частки іншої квартири позивача, яку вона успадкувала, сторони частково зробили ремонт та оздоблення у спірній квартирі, де вони проживали, а також відкрили спільну справу - магазин косметики. Відтак, щодо придбання ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 ,під час шлюбу є результатом саме спільної праці, спільних зусиль та спільних коштів подружжя, адже ОСОБА_8 також мала в особистій приватній власності два об`єкти нерухомості і, відчужуючи їх, направляла кошти на сімейні потреби (їжа, одяг, ремонт), що дало змогу подружжю придбати квартиру та переїхати з м. Донецька до м. Буча Київської області. Тобто, склалася ситуація, коли особисті приватні кошти, отримані від відчуження квартир ОСОБА_8 повністю направлялися та витрачалися на спільні інтереси та потреби сім`ї, в той час коли за кошти ОСОБА_1 була придбана інша нерухомість взамін існуючої. Крім того, ще під час набуття квартири у власність відповідач був обізнаний, що квартира придбавається саме у спільну сумісну власність, а не в особисту приватну, оскільки в пункті 12 договору купівлі-продажу 22 червня 2006 року йому було роз`яснено положення та зміст статей 60, 65 СК України. Отже, зважаючи на те, що за час спільного перебування в шлюбі кожен з подружжя мав в особистій приватній власності нерухоме майно, а на момент припинення шлюбних відносин подружжя мало лише один об`єкт нерухомості, де спільно проживали, з урахуванням того, що у сторін не залишилось іншого майна на праві особистої приватної власності, то на переконання сторони позивача спірна квартира не може бути визнана об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_1 , адже це суперечило б принципам справедливості, добросовісності та розумності, позбавляючи ОСОБА_2 на отримання у власність результатів проживання в шлюбі протягом більш як 20 років.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_4 ») 27 липня 1998 року уклали шлюб, який зареєстрований у Калінінському ВРАГС м. Донецька, про що було складено актовий запис № 254.

23 квітня 2019 року ОСОБА_3 змінив прізвище на « ОСОБА_5 », про що Бучанським МВ ДРАЦС ГТУЮ у Київській області було складено відповідний актовий запис № 10 та видано свідоцтво про зміну імені серії НОМЕР_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 лютого 2020 року у справі № 367/8144/19 шлюб між сторонами розірвано.

5 березня 2000 року ОСОБА_9 було подаровано трикімнатну квартиру, загальною площею 53,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору дарування, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Донецької державної нотаріальної контори Радкевич Т.С. та зареєстрованим у реєстрі за № 3-340.

Суд визнав встановленим факт того, що половина коштів від проданої двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 витратила на ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

15 червня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Кобєлєвою Я.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1903. Сторонами вказаного договору визначено вартість квартири у розмірі 46 500,00 доларів США.

21 липня 2006 року під час перебування сторін у шлюбі придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ,загальною площею 48,5 кв. м, з яких житлова 21,4 кв. м. Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_9 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 216703876 від 17 липня 2020 року

Як встановлено місцевим судом, позивачем було відчужено належну їй частину квартири та кошти, отримані за продаж такого нерухомого майна, були витрачені подружжям на спільні сімейні потреби. Крім того, сторони в період купівлі спірної квартири вели спільний побут, проживали однією сім`єю, вели спільно сімейний бюджет. Позивач в судовому засіданні наголошувала на тому, що кошти, виручені від продажу належного їй нерухомого майна, були також витрачені на ведення спільного бізнесу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що норми сімейного законодавства, а також установлені факти, насамперед участі обох сторін у здійсненні ремонту квартири, її утриманні, проживання у зареєстрованому шлюбі та ведені спільного сімейного бюджету свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка позивачем за зустрічним позовом, як тим з подружжя, що оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на об`єкт нерухомості, не спростована, хоча відповідний тягар доказування зазначених обставин покладається саме на нього, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісною власності подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

При цьому відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, тому при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 вказувала, що за час сумісного життя у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 ними було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка за договором купівлі-продажу оформлялась на ім`я відповідача. Оскільки вказане нерухоме майно набуто сторонами під час перебування у шлюбі воно не є особистою приватною власністю відповідача, а після розірвання шлюбу останній відмовляється поділити спірну квартиру, вона була вимушена ставити питання про поділ спільного сумісного майна в рівних частинах у судовому порядку на підставі статей 57, 60, 69, 70, 71 СК України.

Пред`являючи зустрічний позов про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, ОСОБА_1 зазначав, що майна, яке б можна було визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя та яке підлягало б поділу між сторонами у судовому порядку немає, адже спірна квартира придбана за його особисті кошти, які він отримав від продажу своєї особистої квартири у м. Донецьку, яка не мала статусу спільно набутого за час шлюбу, оскільки набута в порядку дарування.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута

за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один

із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору дарування від 25 березня 2000 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_9 , а останній прийняв у дар квартиру, загальною площею 53,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 72, 73 т. 1).

Встановлено та не заперечувалось сторонами, що в силу вимог статті 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції на момент посвідчення договору дарування) вищевказана квартира була особистою приватною власністю ОСОБА_1

3 квітня 2006 року між ОСОБА_9 як продавцем та ОСОБА_7 як покупцем було укладено угоду про завдаток на підставі статей 570, 571 ЦК України, згідно якої покупець передав, а продавець отримав суму завдатку у розмірі 5 100,00 грн, що складає еквівалент 1 000,00 доларів США, в рахунок оплати по договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , за суму 237 150,00 грн, що становить еквівалент 46 500,00 доларів США (а.с. 74, т. 1).

16 травня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири № 1903 (а.с. 75, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що через короткий проміжок часу, а саме 22 червня 2006 року ОСОБА_9 уклав з ОСОБА_11 договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого придбав у власність за 217 150,00 грн квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 77, 78, т. 1).

З наведеного слідує та фактично не заперечувалося стороною відповідача під час розгляду справи, що грошові зобов`язання за договором про придбання спірного нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 були виконані за рахунок коштів, які були ним отримані внаслідок продажу його квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що належала йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, а тому спірна квартира в розумінні частини першої статті 57 СК України є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами щодо поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції належним чином подані сторонами докази не дослідив, невірно розтлумачив норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, установив факти, що не відповідають дійсним обставинам справи, зокрема, неправильно зазначив дати договорів, які сторони укладали протягом перебування в шлюбі, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 не спростовано належними, допустимими і достатніми засобами доказування презумпцію спільності майна подружжя.

Посилання суду першої інстанції на те, що участь обох сторін у здійсненні ремонту спірної квартири, її утримання, спільного проживання у шлюбі та введення спільного сімейного бюджету свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, є помилковими, оскільки сам по собі факт набуття спірного майна в період шлюбу (спільного проживання) не є безумовною підставою для віднесення його до об`єктів права спільної сумісної власності.

Визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен був установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Однак матеріали справи таких доказів не містять, а доводи позивача за первісним позовом ґрунтуються на припущеннях.

Так, двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 відчужила за договором купівлі-продажу від 20 грудня 2002 року за суму 70 200,00 грн, а успадковану в судовому порядку 1/3 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 29,4 кв. м, - мала відчужити 27 червня 2008 року за загальну суму 71 250,00 грн (а.с. 125-137 т. 1), що у свою чергу не мало значення для правильного вирішення справи, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 22 червня 2006 року.

Таким чином відчуження позивачем за первісним позовом двох об`єктів нерухомості, які належали їй на праві власності, в тому числі спільної часткової, жодним чином не підтверджує факт придбання квартири АДРЕСА_1 за спільні сумісні кошти подружжя.

Колегія суддів погоджується з доводами представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції фактично задовольнив позовні вимоги ОСОБА_8 з підстав, передбачених статтею 62 СК України, проте первісний позов із вказаних підстав не пред`являвся, а матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що квартира у м. Доненьку, яка належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_1 , а також придбана під час шлюбу за його особисті грошові кошти квартира у м. Буча Київської області істотно збільшилися у своїй вартості у зв`язку зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя.

Крім того, як встановлено апеляційним судом, 31 липня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_7 (а.с. 169, 170, т. 1), хоча згідно витребуваної судом першої інстанції інформації щодо усіх видів, розмірів та джерел доходів, які були отримані нею за період з 1998 року по 2021 рік включно у Державної податкової служби України, позивач отримувала доходи, які не дозволяли їй здійснити оплатне придбання такої нерухомості (а.с. 230, 231, т. 1).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору і подані сторонами докази свідчать про те, що ОСОБА_1 буласпростована презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним у період шлюбу з ОСОБА_2 , а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана хоч і за час зареєстрованого шлюбу між сторонами, проте за особисті кошти ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2021 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного спору, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжята задоволення зустрічного позову про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Статтею 270 ЦПК України встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (частина третя, п`ята статті 270 ЦПК України).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Отже, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції по суті спору з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , то додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 3 листопада 2021 року, яким задоволено заяву її представника про відшкодування судових витрат на правову допомогу та сплаченого судового збору, слід скасувати та в задоволенні відповідної заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з ОСОБА_2 стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені ОСОБА_1 в межах цієї справи, а саме 4 710,00 грн судового збору за пред`явлення зустрічного позову та 21 194,10 грн- за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього 25 904,10 грн сплаченого судового збору.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 7 жовтня 2021 року та додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 3 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та стягнення судових витрат відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2 ) однокімнатнуквартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 21,4 кв. м, реєстраційний номер майна - 14062998.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2 ) 25 904,10 грн (двадцять п`ять тисяч дев`ятсот чотири гривні 10 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко