Номер провадження: 22-ц/813/3607/22
Справа № 501/4440/19
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І..,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2019 року ОСОБА_2 , звернулась до суду із позовом, який у подальшому було уточнено, до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою, в якому просила суд встановити порядок користування житловим будинком і господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , - за яким виділити в натурі їй ОСОБА_2 у володіння та користування:

- з житлового будинку Літ. «А», прибудови літ. «а1»: коридор 1-1, площею 6,9 кв.м; житлову кімнату 1-2, площею 14,5 кв.м; житлову кімнату 1-3, площею 11,5 кв. та житлову кімнату 1-4, площею 7,8 кв.м із подальшим переобладнанням під санвузол та кухню, що в сукупності складає 40,7 кв.м;

- з господарських будівель та споруд: літ. «В» - навіс площею 14,0 кв.м, літ.«Е» - майстерня площею 11,1 кв.м, літ. «Д» - сарай площею 22,1 кв.м, літ. «Г» - вбиральня площею 1,9 кв.м, літ. «Ж» - погріб площею 17,8 кв.м., 1/2 №2 огорожа, №4 цистерна, загальною площею 66,9 кв.м;

У володінні та користуванні ОСОБА_1 в натурі залишити:

- з житлового будинку Літ. «А», прибудови літ. «а1»: житлову кімнату 1-6 площею 12,1 кв.м; коридор 1-5 площею 7,6 в.м; кухню 1 площею 12,9 кв.м; санвузол ІІ площею 6,7 кв.м; котельну ІІІ площею 3,2 кв.м, IV - кухня площею 6,0 кв.м, V - майстерня площею 34,6 кв.м, що в сукупності складає 83,1 кв.м;

- з господарських будівель та споруд: літ. «Б» - гараж площею 28,5 кв.м, літ. «б» прибудова площею 10,6 кв.м, літ . «б1» - погріб площею 28,5 кв.м, літ. «Н» - вбиральня площею 2,3 кв.м, літ. «М» - сарай площею 6,9 кв.м, № 1 ворота; 1/2 № 2 огорожа, №3 цистерна, загальною площею 76,8 кв.м.

У спільному користуванні сторін залишити:

- з господарських будівель та споруд: №5 хвіртка.

Встановити порядок користування земельною ділянкою за вищевказаною адресою, виділивши в натурі:

- ОСОБА_2 у володіння та користування земельну ділянку площею 0,0202 га під господарськими будівлями та спорудами згідно плану поділу земельної ділянки, складеного ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 13.04.2021;

- ОСОБА_1 у володіння та користування земельні ділянки площею 0,0111 га і 0,0091 га, під господарськими будівлями та спорудами згідно плану поділу земельної ділянки, складеного ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 13.04.2021;

- залишити у загальному користуванні земельну ділянку площею 0,0223 га згідно плану поділу земельної ділянки, складеного ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13.04.2021;

- зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у влаштуванні паркану по межі земельної ділянки площею 0,0186 га, що виділена у володіння та користування останній;

- стягнути на користь ОСОБА_2 , з ОСОБА_1 судові витрати згідно наданого уточненого розрахунку судових витрат від 25.11.2020.

Позов мотивований тим, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 12 лютого 1997 року та посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З.І., зареєстрованого в реєстрі за №702, їй ОСОБА_1 , а також відповідачу ОСОБА_1 належить в рівних частках житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Також, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 20 березня 2008 року на підставі рішення Іллічівської міської ради №339/73-V від 30.11.2007, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить в рівних частках земельна ділянка площею 0,0627 га, на якій розташований вище зазначений житловий будинок.

Позивач стверджує, що відповідач, який окрім спірного житлового будинку, має у власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та перешкоджає їй користуватися спільним житловим будинком по АДРЕСА_1 , в зв`язку чим вона звернулась до суду з вимогами про надання їй у володіння та користування з виділом в натурі частини вказаного будинку з господарськими спорудами та будівлями, а також частини земельної ділянки.

24 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив:

- зобов`язати ОСОБА_2 , не перешкоджати йому користуватись земельною ділянкою площею 0,0627 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 знести за свій рахунок, а у випадку відмови знести за рахунок ОСОБА_2 самочинно встановлений паркан на земельній ділянці площею 0,0627 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визначити порядок користування житловим будинком із господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши:

- у користування ОСОБА_1 наступні приміщення житлового будинку Літ «А»: №1-5 коридор площею 7,6 кв.м, 1- 6 - житлова площею 12,1 кв.м, №1-4 житлова площею 7,8 кв.м, Літ. а1 - прибудова площею 28,8 кв.м, що складається з приміщень: №Т- кухня площею 12,9 кв.м, №II - санвузол площею 6,7 кв.м, №III - котельні площею 3,2 кв.м, №IV - кухня 6,0 кв.м, господарчі будівлі та споруди: Літ. «Б» - гараж площею 28,5 кв.м, Літ. «В» - навіс площею 14,0 кв.м, Літ. «М» - сарай, площею 6,9 кв.м, Літ. «Ж» - погріб площею 17,8 кв.м, Літ «Н» - вбиральня площею 2,3 кв.м;

- у користування ОСОБА_2 наступні приміщення житлового будинку Літ «А»: №1-1 - коридор площею 6,9 кв.м, №1-2 - житлова площею 14,5 кв.м, №1-3 - житлова площею 11,5 кв.м, господарчі будівлі та споруди: Літ. «Д» - сарай площею 22,1 кв.м, Літ. «Е» - майстерня площею 11,1 кв.м, Літ. «61» - погріб площею 28.5 кв.м, Літ «Г» - вбиральня площею 1,9 кв.м.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою та зустрічну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком і земельною ділянкою об`єднано в одне провадження.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задовольнено частково.

Встановлено порядок користування житловим будинком і господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за яким виділити в натурі в користування та володіння ОСОБА_2 :

- з житлового будинку Літ. «А», прибудови літ. «а1»: коридор 1-1 площею 6,9 кв.м; житлову кімнату 1-2 площею 14,5 кв.м; житлову кімнату 1-3 площею 11,5 кв.м; житлову кімнату 1-4 площею 7,8 кв.м із подальшим переобладнанням під санвузол та кухню, а також горище над вказаними приміщеннями, що в сукупності складає 40,7 кв.м;

- з господарських будівел та споруд: літ «В» - навіс площею 14,0 кв.м; літ «Е» - майстерня площею 11,1 кв.м; літ «Д» - сарай площею 22,1 кв.м; літ «Г» - вбиральня площею 1,9 кв.м; літ «Ж» - погріб площею 17,8 кв.м; 1/2 №2 огорожа; №4 цистерна, загальною площею 66,9 кв.м.

У володінні та користуванні ОСОБА_1 , в натурі залишено:

- з житлового будинку літ «А», прибудови літ «а1»: житлову кімнату 1-6 площею 12,1 кв.м; коридор 1-5 площею 7,6 кв.м та горище над ними; кухню площею 12,9 кв.м; санвузол ІІ площею 6,7 кв.м; котельну ІІІ площею 3,2 кв.м; ІV кухня площею 6,0 кв.м; V майстерня площею 34,6 кв.м, що в сукупності складає 83,1 кв.м;

- з господарських будівель та споруд: літ «Б» - гараж площею 28,5 кв.м; літ «б» прибудова площею 10,6 кв.м; літ «б1» - погріб площею 28,5 кв.м; літ «Н» - вбиральня площею 2,3 кв.м; літ «М» - сарай площею 6,9 кв.м; №1 ворота; 1/2 №2 огорожа; №3 цистерна, загальною площею 76,8 кв.м.

В спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено з господарських будівель та споруд: №5 хвіртка.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши в натурі:

- ОСОБА_2 у володіння та користування земельну ділянку площею 0,0202 га під господарськими будівлями та спорудами згідно плану поділу земельної ділянки, складеного ДП «Одеський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13.04.2021;

- ОСОБА_1 у володіння та користування земельні ділянки площею 0,0111 га та 0,0091 га під господарськими будівлями та спорудами згідно плану поділу земельної ділянки, складеної ДП «Одеський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13.04.2021;

- залишити у загальному користуванні земельну ділянку площею 0,0223 га згідно плану поділу земельної ділянки, складеної ДП «Одеський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» від 13.04.2021.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині встановлення порядку користування житловим будинком, яким виділено ОСОБА_2 з житлового будинку літ. А житлову кімнату 1-4 площею 7,8 кв.м та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вказану кімнату виділити в натурі у користування та володіння ОСОБА_1 , в іншій частині рішення залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Позивачу ОСОБА_1 судова повістка надсилалась на зазначену ним в апеляційній скарзі адресу, однак поштова кореспонденція повернулась із відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 12 лютого 1997 року та посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Стрижак З.І., зареєстрованого в реєстрі за №702, ОСОБА_2 , а також відповідачу ОСОБА_1 належить в рівних частках житловий будинок з господарчими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 10 - 10 об.).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 20 березня 2008 року на підставі рішення Іллічівської міської ради №339/73-V від 30.11.2007, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 належить в рівних частках земельна ділянка площею 0,0627 га, на якій розташований вищезазначений житловий будинок (а.с. 11 - 11 об.).

За даними технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого станом на 08 грудня 2016 року житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а1» складаються з: 1 коридору площею 6,9 кв.м; житлової кімнати 14,5 кв.м; житлової кімнати - 11,5 кв.м, житлової кімнати 7,8 кв.м, коридору 7,6 кв.м, житлової кімнати 12,1 кв.м, кухні 12,9 кв.м, санвузлу 6,7 кв.м, котельної 3,2 кв.м, кухні 6,0 кв.м, майстерні 34,6 кв.м (а.с. 19 - 25).

Всього по літ. «А» загальна площа приміщень складає 123,8 кв.м, в тому числі житлова 45,9 кв.м.

Також, наявні господарські будівлі: літ. «Б» - гараж, літ. «б» прибудова, літ . «б1» - погріб, літ. «В» - навіс, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - сарай, літ. «Е» - майстерня, літ. «Ж» - погріб, літ. «М» - сарай, літ. «Н» - вбиральня, №1 ворота, № 2 огорожа, №3 цистерна, №4 цистерна, №5 хвіртка.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 16 березня 2020 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно висновком експерта №942/2020 від 20.08.2020 комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи запропоновано варіанти користування житловим будинком та земельною ділянкою, однак запропоновані варіанти не узгоджуються із позовнимим вимогами сторін (а.с. 92 - 110).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (частина перша статті 383 ЦК України та стаття 150 ЖК Української РСР).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 06 лютого 2019 року у справі №521/18161/15ц та від 11 лютого 2019 року №712/1936/16 ц.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про визначення порядку користування житлом.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до порушення судом першої інстанції ч. 1 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, а тому виділення ОСОБА_2 з житлового будинку літ. А житлову кімнату 1-4 площею 7,8 кв.м. значно перевищує розмір належної їй на праві власності частки у спільній частковій власності.

Однак вказані доводи спростовуються наступним.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Частинами першою та п`ятою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що спірні правовідносини стосуються не поділу будинку, а встановлення порядку спільного користування ним, обґрунтовано вважав, що критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення при неможливості забезпечення відповідності ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, та дійшов правильного висновку про виділяння сторонам у користування приміщень, які є придатними для проживання, що не порушує прав співвласників спірного будинку та не змінює їх часток у праві власності.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-1500цс15.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

При вирішенні вказаної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 частково з урахуванням дотримання захисту прав та інтересів обох сторін.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 17 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік