Номер провадження: 22-ц/813/7427/22
Справа № 491/57/22
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 491/57/22

Номер провадження: 22-ц/813/7427/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Зеніної М.О.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Мясківської І.М. о 12 годині 54 хвилині 19 травня 2022 року, повний текст рішення складено 27 травня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Балтського районного суду Одеської областіз вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням Ѕ частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , шляхом припинення сервітуту на право користування чужим житлом та виселити ОСОБА_2 з вказаної частини домоволодіння без надання іншого житлового приміщення; 2) скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування житлом.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що вона є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , придбаної нею 14.05.2012 року. Після реєстрації шлюбу з відповідачем, а саме - 09.06.2012 року, останній вселився до її частини будинку як член сім`ї, та був зареєстрований в ньому 07.12.2012 року.

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09.12.2021 року їх шлюб розірвано. Проте, відповідач до теперішнього часу проживає у її домоволодіння, вчиняє відносно неї та її неповнолітнього сина психологічне насилля, псує майно. Відповідач зберігає у її будинку зареєстроване місце проживання, чим чинить перешкоди у реалізації права власності, вільного користування і розпорядженні майном, порушує право на повагу до особистого приватного та сімейного життя.

Добровільно знятися з реєстраційного обліку та виселитися із будинку відповідач відмовляється, що змушує її звернутися до суду (а. с. 2 - 7).

Позивачка ОСОБА_3 та її представник - адвокат Юраш І.О. у судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні.

2.2 Позиція відповідача в суді першої інстанції

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засідання суду першої інстанції позовні вимоги не визнав, зазначивши, що має право на відшкодування позивачем коштів, витрачених ним на догляд за будинком та прибудинковою територією (а. с. 128 132 зворотна сторона).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 19 травня 2022 року задоволено вищевказаний позов ОСОБА_1 .

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщення Ѕ частиною домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом припинення сервітуту на право користування чужим житлом. Виселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з вказаної частини домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. Скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування житлом.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, що впливає на психологічний та моральний стан позивача, та її неповнолітнього сина, чим порушує правила співжиття.

Відповідач, як колишній член її сім`ї, втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї. Тобто, підстави, за наявності яких був встановлений сервітут припинились. За встановлених судом вищевказаних обставин, які мають істотне значення, в контексті ч. 2 ст. 406 ЦК України, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі припинення сервітуту.

Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі (а. с. 135 - 137).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) на час ухвалення судом рішення він у вищевказаному будинку не проживав, тому ніяких перешкод позивачу в користуванні житлом не вчиняв та підстав для його виселення з урахуванням фізичної відсутності в будинку не було; 2) приміщення за адресою - АДРЕСА_1 , є постійним зареєстрованим місцем проживання відповідача, іншого житла в нього немає. За час проживання в цьому приміщенні відповідач вклав гроші та власний труд на його утримання. Наразі на розгляді в Ширяївському райсуді Одеської області знаходиться справа №491/52/22 за позовом відповідача до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, про поділ майна подружжя, де відповідач просить визнати Ѕ частину будинку, яка належить колишній дружині, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділити (а. с. 143 - 146).

2.6 Узагальнені доводи позивача в апеляційному суді

ОСОБА_3 не скористалась правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

3. Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.07.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 травня 2022 року(а. с. 156 156 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.07.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 травня 2022 рокупризначено до розгляду (а. с. 157).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.10.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

ОСОБА_4 є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, площею - 0,0285 га., що підтверджується копією договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 14.05.2012 року (а. с. 17 - 18), копією витягу про Державну реєстрацію правочинів № 11317169 від 14.05.2012 року (а. с. 19), копією Витягу про Державну реєстрацію прав № 34205616 від 21.05.2012 року (а. с. 20), копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.05.2012 року (а. с. 21 - 22), копією витягу про Державну реєстрацію правочинів № 11317248 від 14.02.2012 року (а. с. 23), копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 404208 (а. с. 24).

Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 09.12.2021 року розірвано шлюб зареєстрований 09.06.2012 року Відділом ДРАЦС Ананьївського районного управління юстиції Одеської області між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (а. с. 16).

Згідно довідки Ананьївської міської ради Одеської області від 25.01.2022 року № 114, в домогосподарстві, розташованому за адресою - АДРЕСА_1 , зареєстровані - ОСОБА_1 (власник домоволодіння), дата реєстрації 09.08.2006 року, ОСОБА_6 (син власника домоволодіння) дата реєстрації 26.08.2021 року, ОСОБА_2 (без родинних стосунків) дата реєстрації 07.12.2012 року (а. с. 66).

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Ѕ частину будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 , придбала мати позивачки за домашньою угодою у 2006 році, з тих пір позивачка в ньому і проживає. Неодноразово ставала свідком образ зі сторони ОСОБА_2 відносно його дружини ОСОБА_1 ..

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона доводиться тіткою позивачки. Мати позивачки у 2006 році придбала Ѕ частину житлового будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 . З тих пір позивачка проживає в цьому будинку, офіційно будинок не оформлювався. Лише у травні 2007 року договір купівлі-продажу будинку був оформлений офіційно. Після одруження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проживали в будинку разом. Згодом ОСОБА_10 став зловживати спиртними напоями. Дитина позивачки від першого шлюбу - син ОСОБА_11 , реагував нервово на те, що ОСОБА_10 випиває, вчиняє сварки та починає битися.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він є сином позивачки від першого шлюбу. За час проживання матері та ОСОБА_2 у шлюбі, останній часто випивав, після чого влаштовував сварки.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він проживає по сусідству із позивачкою у іншій Ѕ частині житлового будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_1 . Сварок між позивачем та відповідачем вони з дружиною не чули, та у стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_2 не бачив. Ѕ частину житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 , в якому проживає ОСОБА_1 , купила мати позивачки років 10 тому.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона є сусідкою позивачки та відповідача. Сварок в їхній сім`ї не чула та відповідача у стані алкогольного сп`яніння ніколи не бачила. ОСОБА_9 почала проживати в Ѕ частині житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2 тому, а років 10 як проживає ОСОБА_2 ..

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів дійшов правильних висновків про наявність між сторонами правовідносин щодо реалізації права на володіння, користування та розпорядження спірним майном, необхідність усунути позивачці перешкоди у користуванні житловим приміщення і виселення відповідача.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_1 , у зв`язку із втратою права користування житлом.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність

(пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів враховує, що вимога позову про припинення сервітуту на право користування чужим житлом та виселення ОСОБА_2 з вказаної частини домоволодіння без надання іншого житлового приміщення, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права користування житлом та, відповідно, його виселення. Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивачки та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою права на користування житлом покладається на сторону відповідача.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач систематично створює конфліктні ситуації, що впливає на психологічний та моральний стан позивача та її неповнолітнього сина, чим порушує правила співжиття.

Зазначене у попередньому абзаці даної постанови підтверджується вищевказаними поясненнями свідків, доказами щодо звернень як позивачки так і відповідача до правоохоронних органів щодо порушення їх прав.

Апеляційний суд також погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї, тобто підстави, які були підставою для встановлення сервітуту припинились, а також за наявності встановлених судом вищевказаних обставин, які мають істотне значення, в контексті ч. 2 ст. 406 ЦК України, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі припинення сервітуту.

Таким чином, інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, а тому висновки суду першої інстанції про необхідність усунути перешкоди у користуванні житловим приміщення і виселення відповідача є законними та обґрунтованими.

Вищевикладені доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, а тому вони є неспроможними.

Між тим, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

Отже, вимоги позову про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою - АДРЕСА_1 , у зв`язку з втратою права користування житлом, є такими, які не підлягають задоволенню, оскільки суд є правозастосовчим органом та не може підміняти інший державний орган, приймати замість нього рішення.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню частково.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині скасування реєстрації місця проживання відповідача не відповідають вимогам діючого законодавства, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, за вищевказаного обґрунтування.

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 травня 2022 року змінити.

Виключити з рішення абзац 3 резолютивної частини рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 травня 2022 року.

В решті рішення Балтського районного суду Одеської області від 19 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе