Справа № 199/8787/18
Провадження № 2/175/1635/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М ЕН Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2022 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бойка О.М.,

при секретарі Кучеренко О.Ю.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Чебикіна С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору офіс великих платників податків Державної Фіскальної Служби про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті кошти у розмірі 230 601,28 грн., що складаються зі сплаченого АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО», як податковим агентом, податку на доходи з фізичних осіб у розмірі 177 385,60 грн. та військового збору у розмірі 53 215,68 грн.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає про те, що для звернення стягнення на предмети іпотеки, яке належить банкові, вони як податковий агент повинні сплачувати податок на доходи фізичних осіб, але за рахунок такої фізичної особи. Проте у даному випадку, Банк прийнявши у власність нерухоме майно - предмет іпотеки, був позбавлений можливості сплатити податок на доходи фізичних осіб за рахунок фізичної особи (відповідача), оскільки при набутті у власність предмету нерухомості не відбувається руху грошових коштів, при цьому, оскільки відповідно до п.127.1 ст. 127 Податкового кодексу України, податковий агент несе відповідальність за несплату податку. Тому, як зазначає позивач, Банк виконав зобов`язання податкового агенту зі сплати суми податку на доходи фізичної особи - відповідача за рахунок власних коштів, та сплатив податок з доходів фізичних осіб 177 385.60 грн. та військовий збір у розмірі 53 215.68 грн.

Представник позивача, у судовому засіданні повністю підтримав поданий позов та просив задовольнити у повному обсязі пред`явлені за ним позовні вимоги, стягнувши з відповідача зазначені грошові кошти.

Представник відповідача, у судовому засіданні повністю заперечував проти пред`явленого позову, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, з підстав викладених у відповідному відзиві на позовну заяву, тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача наголошував на тому, що відповідач не отримував жодного прибутку від операції реєстрації нерухомості. Тому, вважав вимоги банку безпідставними.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив та жодних заяв про відкладення розгляду справи також не надавали, тому суд вважає за можливе здійснити розгляд справи без їх участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Суд, вислухавши пояснення та доводи учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Встановлено, що 18 листопада 2005 між Публічним акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» правонаступником всіх прав та обов`язків якого, відповідно до нової редакції Статуту Банку, погодженого Національним Банком України 10.08.2016 року, офіційним повним найменуванням Банку є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання кредитної лінії №181105/1 -USD у сумі 195 000,00 доларів США. Після чого, 09.06.2006 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, якою було збільшено ліміт кредитування до 350 000,00 доларів США.

Також, з метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язання за кредитним договором між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №181105/1-USD-ІП. Відповідно до п. 1.3 Договору іпотеки, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно: нежиле приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , поз. 3-7, загальною площею 144,2 кв.м. Предмет іпотеки належав іпотекодавцю на підставі права власності згідно договору купівлі-продажу від 07.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О.І., зареєстрованого в реєстрі за №2302.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок порушення Боржником умов кредитного договору, Банк звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з боржника заборгованості за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №181105/1-USD, та судом ухвалене відповідне рішення від 03.08.2010 року у справі №2-1838/10, яким поховні вимоги банку задоволені у повному обсяг та станом на дату ухвалення рішення, заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором №181105/1-USD перед Банком, становила: 3 950 392,09 гривень.

Разом з тим, як вбачається з даної позовної заяви, Банк, отримавши виконавчий лист у справі №2-1838/10, не зміг його виконати у примусовому порядку, зокрема звернути стягнення на вищезазначений предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_6 , без згоди Банку, здійснив перепланування предмета іпотеки, шляхом будівництва антресольного поверху, в наслідок чого, загальна площа предмету іпотеки була збільшена з 144,2 м.кв до 232,6 м.кв. Окрім того, в результаті перепланування та отримання нової технічної документації, предмету іпотеки, за адресою: АДРЕСА_1 , було присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 . Після чого, на підставі рішення третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС», ОСОБА_6 визнав за собою право власності на вищевказане новостворене приміщення та здійснив відчуження нерухомого майна на користь третіх осіб, зокрема, 03 грудня 2010 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за умовами якої ОСОБА_4 отримав в позику грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 гривень та не повернув їх, а в рахунок погашення боргу передав у власність ОСОБА_8 нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 232,6 кв.м., право власності на яке, у подальшому було зареєстровано саме за ОСОБА_8 , яка у свою чергу, 12 січня 2011 року, здійснила відчуження даного нерухомого майна, шляхом продажу відповідачу по даній справі ОСОБА_2 .

У свою чергу, Банк зазначає про те, що відповідно до розділу 7 договору іпотеки: №181105/1-USD-ІП від 09.06.2006 року, сторони домовились про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, а саме - шляхом набуття іпотекодержателем права власності на Предмета іпотеки.

На підставі вищенаведеного, 07.09.2018 року Банком було набуто у власність предмети іпотеки на підставі відповідного застереження в договорі іпотеки: №181105/1-USD-Ш від 09.06.2006 року, за ціною 3547712,00 грн. та набуття права власності Банком на об`єкт нерухомості, підтверждується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Витяг №137139734 від 10.09.2018 р.).

Таким чином, при реалізації Банком свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання відбувається перехід права власності від іпотекодавця до Банку. Отже, такий перехід права власності позивачем визнається продажем в розумінні п. 172.8. ст. 172 Податкового кодексу України.

Отже, Банк виступав податковим агентом фізичної особи - платника податку щодо нарахування, утримання та сплати (перерахування) до бюджету податку з доходів, отриманих платником податку при набутті Банком права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 18.1 Податкового кодексу України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Підпункт 14.1.180. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу також встановлює, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

З урахуванням вищевказаних норм податкового кодексу, позивач вважає, що Банк, як податковий агент повинен сплачувати податок на доходи фізичних осіб, але за рахунок такої фізичної особи. У випадку прийняття у власність Банком нерухомого майна - предмету іпотеки, Банк був позбавлений можливості сплатити податок на доходи фізичних осіб за рахунок фізичної особи, оскільки при набутті у власність предмету нерухомості не відбувається руху грошових коштів. При цьому, оскільки відповідно до п. 127.1 ст. 127 Податкового кодексу України податковий агент несе відповідальність за несплату податку, тому Банк виконав зобов`язання податкового агента зі сплати суми податку на доходи фізичної особи за рахунок власних коштів, а саме: Банком було сплачено податок з доходів фізичних осіб 177 385.60 грн. та військовий збір у розмірі 53 215.68 грн., суму яких вони просять стягнути з відповідача по даній справі.

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до листа Міністерства юстиції України від 27 березня 2009 року №4172-0-26-09-8 при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок забезпечення основного зобов`язання, іпотекодавець від такого способу відчуження не отримує доходу, який є об`єктом оподаткування податком з доходів фізичних осіб, тобто з вказаної інформації, вбачається, що факт вибуття із власності особи майна - не може становити її дохід.

Разом з тим, проаналізувавши норми п.172.8 ст. 172 та п. 173.8 ст. 173 Податкового кодексу України, на яких ґрунтується лист Державної фіскальної служби від 08 квітня 2016 року № 7884/6/99-99-17-03-03-15, судом встановлено, що для цілей цієї статті під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості, крім їх успадкування та дарування (п. 172.8). Проте приписи ст.172 ПК України, в цілому, встановлюють порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна.

Так, відповідно до п. 173.8 вказаної статті, під продажем розуміється будь-який перехід права власності на об`єкти рухомого майна, крім їх успадкування та дарування. Норми цієї статті не застосовуються до операцій з валютними цінностями, які оподатковуються відповідно до підпункту 165.1.51 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу. Проте статтею 173 ПК України встановлюється порядок оподаткування операцій з продажу або обміну об`єктів рухомого майна.

Таким чином, приписи обох статей ПК України не регулюють правовідносини щодо оподаткування при зверненні стягнення на предмет іпотеки і не дають підстав вважати, будь-який перехід права власності на об`єкти нерухомості (крім їх успадкування та дарування) є продажем.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, згідно із листом Міністерства юстиції України у відповідь на лист Секретаріату фінансової реструктуризації від 01 лютого 2018 року №2018-02-01/006 стосовно надання роз`яснення з питань застосування норм ЗУ «Про фінансову реструктуризацію» в частині звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, а також оподаткування такого майна, звільняються від оподаткування операції банків та інших фінансових установ з постачання майна, набутого ними у власність внаслідок звернення стягнення на таке майно. Звільнення від оподаткування стосується тієї частини вартості майна, за якою воно було набуте у власність в рахунок погашення зобов`язань за договором кредиту, позики. тобто, позивач не повинен був сплачувати податок на доходи з фізичних осіб та військовий збір при зверненні стягнення на предмет іпотеки, а у вищевказаних листах Мін`юсту України визначено, що такі листи (у тому числі й інших центральних органів виконавчої влади) не є нормативно-правовими актами, а лише мають інформаційний характер і не встановлюють правових норм, тому посилання позивача на них як на докази в обґрунтування позовних вимог, є недоцільним та неналежним доказом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позовна вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, позивачем взагалі не обґрунтована та не підтверджена належними доказами по справі. Зокрема, в позові наведені лише приписи ч.1 ст. 1212 ЦК України, відповідно до яких особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. А також є посилання на ч.1 ст. 1213 ЦК України, згідно із якою набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Проте відповідач не отримував від позивача будь-якого майна, відповідно, не зберігав його у себе, а також не надано жодних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 набув грошові кошти у сумі 230 601,28 грн.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, цією статтею; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено у ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Зі змісту наведених правових норм вбачається покладення процесуального обов`язку на кожну із сторін довести належними доказами наявність або відсутність тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки під час судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_2 дійсно набув належні АТ «Банк Кредит Дніпро» грошові кошти у загальному розмірі 230 601,28 грн., тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 80, 81, 263-265 ЦПК України, ст.ст.15, 16, 1212 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору офіс великих платників податків Державної Фіскальної Служби про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Бойко

Повний текст рішення складено 24.10.2022 року