ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 636/423/20 Номер провадження 22-ц/814/3132/22Головуючий у 1-й інстанції Курганникова О.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Смілянського Ярослава Геннадійовича

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року, постановлену суддею Курганниковою О.А.., повний текст ухвали складений 14 грудня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , Ѕ частину вартості автомобіля ВАЗ 2109 (д.н. НОМЕР_1 ), Ѕ частину вартості нежитлової будівлі АДРЕСА_2 .

Позовна заява мотивована тим, що 21.01.1995 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюб вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2005 році позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Чугуївського міського суду від 29.06.2005 року їх шлюб було розірвано, але у 2006 році вони примирилися та стали мешкати разом та орендували квартиру в районі Комунального ринку. Протягом часу з 2006 по 2019 роки між ними тривали сімейні стосунки, вони вели спільне господарство, разом планували витрати, відпочивали, виховували дитину, але, ані вона, ані відповідач після набрання рішенням законної сили за свідоцтвом про розірвання шлюбу у органи РАГС не зверталися та його не отримували. У 2013 році вони за сумісні кошти придбали автомобіль ВАЗ 2109 д.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я відповідача вартістю 320 00,00 грн. (на момент покупки еквівалент 4 000 доларів США). Крім цього, ними за сумісні кошти була придбана нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2 (з метою використання як гараж). У 2019 році вони прийняли рішення про придбання житла та з цього приводу вона зверталася до агентства нерухомості, після перегляду квартир вони зупинили свій вибір на квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Під час оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса, остання побачила, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі та нею була надана письмова згода на придбання спірної квартири. Вони з відповідачем розуміли, що квартира ними придбана як подружжям. Наприкінці грудня 2018 року вона дізналась, що відповідач утримує іншу жінку та зловживає спиртними напоями, у зв`язку з чим вони з сином пішли від нього та стали проживати окремо. На початку 2020 року вона звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою отримання дублікату свідоцтва про шлюб, де їй повідомили, що відповідач в той самий час отримав свідоцтво по розірвання шлюбу. Добровільно провести розподіл сумісно нажитого майна відповідач відмовляється, тому вона вимушена звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково .

Визнано в порядку розподілу майна спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

В решті задоволення позовних вимог - відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 2 562,15 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з витягу про державну реєстрацію актів цивільного стану вбачається, що сторони 21.11.2011 року отримали повторне свідоцтво про шлюб, а відповідач лише 09.01.2020 року отримав свідоцтво про розірвання шлюбу на підставі рішення суду від 29.06.2005 року, таким чином, шлюб між сторонами є розірваним з 09.01.2020 року. За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що заявлене в позові майно є сумісною власністю подружжя. Суд першої інстанції визнав, що позивач обґрунтовано заявила вимогу по визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , оскільки спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, що також підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Позовна вимога про визнання за позивачем 1/2 частини вартості нежитлової будівлі АДРЕСА_2 задоволенню, не підлягає оскільки право власності на вказану нежитлову будівлю не зареєстровано за відповідачем, тому вказане майно не може бути розподілене. Позовна вимога про стягнення на користь позивача 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 2109 також задоволенню не підлягає, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивач не надала суду звіт про вартість спірного автомобіля. За таких обставин, на день розгляду справи судом сторони не погодили вартість спірного автомобіля та не надали належних доказів на підтвердження його вартості та не заявляли клопотання про призначення експертизи, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. При цьому, суд послався на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у справі № 201/14044/16ц від 18.04.2018 року, у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Смялянський Я.Г., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що предметом доказування у справі є з`ясування моменту розірвання шлюбу. З цим моментом пов`язано визначення правового режиму спірного майна, яке придбане після припинення шлюбу. Вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права в частині встановлення дати розірвання шлюбу між сторонами та визнання спірного майна сумісною власністю подружжя. Зазначає, що у відповідності до вимог ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу, отже вказує, що з 30.07.2005 року шлюб між сторонами припинено. При цьому посилається на вимоги ст. 5 ЦК України щодо дії закону в часі. Вказує, що станом на дату прийняття ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» шлюб між сторонами було припинено вже 5 років. Навіть в разі нездійснення сторонами державної реєстрації шлюбу відповідно до закону, прийнятого у 2010 році, шлюб, який припинено у 2005 році, не може автоматично відновитися з дати прийняття вказаного закону. Щодо отримання сторонами у 2011 році повторного свідоцтва про шлюб, то закон не пов`язує підтвердження існування цього шлюбу, який на час отримання повторного свідоцтва вже було розірвано. Вважає, що поділ спірного майна як спільного сумісного майна подружжя здійснено судом на підставі визначення моменту припинення шлюбу з 06.01.2020 року є незаконним. Також вказує, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме не прийняв докази сторони відповідача з посиланням на те, що такі (подібні) докази вже подані стороною позивача, зокрема, це копія рішення Чугуївського міського суду від 29.06.2005 року та копія довідки ДРАЦ від 03.12.2020 року щодо зазначення вказаного рішення підставою внесення актового запису №3 від 06.02.2020 року про розірвання шлюбу між сторонами.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02.02.2021 року відкрито апеляційне провадження у даній справі (а.с. 185).

У відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до Харківського апеляційного суду 11.04.2021 року, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ігнатенко З.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09.02.2021 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 15.04.2021 року.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 01.08.2022 року дана цивільна справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 233).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року дана справа призначена до розгляду на 07.11.2022 року (а.с. 234).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 28.09.2022 року судових повісток та повідомлень на їх офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 236-239), заяв та клопотань від них про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, щосторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 1995 року, про що видано 03.01.2020 року повторне свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_2 (а.с. 6).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2005 року (справа № 2-1401/05) шлюб між сторонами розірвано. Як зазначено у довідці рішення набрало законної мили і підлягає виконанню 29.07.2005 року (а.с. 148).

Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 15.01.2020 року вбачається, що 21.11.2011 року за № 3 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському районі Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області внесено актовий запис про шлюб, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис № 5 від 21.01.2005 року (а.с. 139).

09.01.2020 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському районі Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області внесено актовий запис про розірвання шлюбу на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 29.06.2005 року № 2-1401/2005 р. (а.с. 139 зворот).

15.05.2019 року ТОВ «Компанія з управління активами «Інвестиційні проекти», в особа директора ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О. та зареєстрований в реєстрі за номером 3319 (а.с. 88).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 13.01.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).

На виконання ухвали суду приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О. надано копію договору купівлі продажу від 15.05.2019 року та копію заяви ОСОБА_2 від 15.09.2019 року, якою вона надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу та на купівлю квартири АДРЕСА_1 за спільні кошти (а.с. 89). У цій заяві вказано що шлюб зареєстрований 21.01.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_3 , виданим повторно відділом реєстрації актів цивільного стану по Чугуївському району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 10.06.2014 року, актовий запис № 5. Цією заявою ОСОБА_2 підтвердила, що договір купівлі-продажу вчиняється в інтересах сім`ї і відповідає їх спільному волевиявленню.

Крім того, позивачем суду першої інстанції надані копії договорів № 52/40 та № 52/42 з Агентством нерухомості «Альтаір» про надання послуг, направлених на пошук квартири (а.с. 9-14).

Згідно довідки Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України № 31/20-826 від 12.03.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником автомобіля ВАЗ 21091 1100 (1992) білий, № двиг. НОМЕР_4 , № шасі № куз. НОМЕР_5 , державний номер НОМЕР_6 , підстава набуття - договір купівлі-продажу (а.с. 68).

Згідно довідки Автогаражного кооператива «Гігант» від 28.05.2018 року зазначено, що ОСОБА_1 є володільцем кооперативного гаражу, який розташований за адресою: по АДРЕСА_2 , бокс № НОМЕР_7 у кооперативі «Гігант». Вартість гаражу виплачена повністю, заборгованості не мається. Гараж не є особистою власністю володільця гаража (а.с. 71).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Так, частиною 1статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1,2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (стаття 115 Сімейного кодексу України).

Розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (27.07.2010), підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Державна реєстрація розірвання шлюбу на підставі рішення суду, постановленого до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», проводиться за письмовою заявою про державну реєстрацію розірвання шлюбу на підставі рішення суду, яка подається подружжям або одним з них, по пред`явленні копії рішення суду (витягу з рішення суду) про розірвання шлюбу, що набрало законної сили, а також паспорта або паспортного документа, квитанції про сплату встановленої судом суми державного мита.

Як встановив суд першої інстанції, відповідач у своїх заперечував проти позову та зазначав, що їх шлюб з позивачкою було розірвано 29.06.2005 року, тому відсутні підстави вважати, що спірне майно є предметом спільного майна подружжя, однак суд першої інстанції відхилив такі заперечення відповідача, оскільки хоча 29.06.2005 року і було ухвалено рішення про розірвання шлюбу між сторонами, однак воно підлягало державній реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про те, що шлюб між сторонами розірваний з 09.01.2020 року, а заявлене в позові майно є сумісною власністю подружжя.

Як встановлено судом першої інстанції, з 21.01.1995 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується виданим повторно 03.01.2020 року свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_2 (а.с. 6).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 29.06.2005 року (у справі №2-1401/05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 21.01.1995 року Чкаловською селищною радою Чугуївського району Харківської області, актовий запис №5, - розірваний, що підтверджується випискою з рішення суду, в якій вказано, що рішення суду набуло законної сили і підлягає виконанню 29.07.2005 року (а.с. 138).

Стаття 114 СК України визначає момент припинення шлюб у разі його розірвання. Частиною 2 ст. 114 СК України (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу) передбачено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання.

Стаття 104 СК України передбачає підстави припинення шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу) шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Статтею 105 СК України (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу) передбачено підстави припинення шлюбу внаслідок його розірвання, а сам е: 1. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них на підставі постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану, відповідно до статей 106 та 107 цього Кодексу. 2. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. 3. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, що і мало місце у даній цивільній справі.

Згідно ч.1,2 ст. 115 СК України (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу), розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Стаття 117 СК України (у редакції, чинній на час розірвання шлюбу), жінка та чоловік, шлюб між якими було розірвано, мають право подати до суду заяву про поновлення їхнього шлюбу за умови, що жоден із них не перебував після цього у повторному шлюбі. На підставі рішення суду про поновлення шлюбу та анулювання запису акта про розірвання шлюбу державний орган реєстрації актів цивільного стану видає нове Свідоцтво про шлюб, у якому день реєстрації шлюбу, за вибором подружжя, може бути визначений днем першої його реєстрації або днем набрання чинності рішенням суду про поновлення шлюбу.

Як вказує позивач у позові, у 2006 році вони помирилися, стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, у 2013 році вони придбати спірні автомобіль та нежитлову будівлю-автомобільний гараж, у 2019 році придбали спірну квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи, ніхто із сторін після розірвання шлюбу (за рішенням суду) не звертався до суду з заявою про поновлення шлюбу.

Законом №2398-VI ( 2398-17) від 01.07.2010 року частину 3 ст. 115 СК України доповнено абзацом наступного змісту: документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

По справі також вбачається, що 09.01.2020 року до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) внесено відомості про розірвання шлюбу на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області про розірвання шлюбу від 29.06.2005 року, справа №2-1401/2005 (а.с. 7 зворот).

З наведеного, слід зробити висновок про те, що шлюб за позовом ОСОБА_2 за рішенням суду від 29.06.2005 року був розірваний, після набрання 29.07.2005 року чинності рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами шлюб припинився. Оскільки сторони після розірвання та припинення шлюбу (за рішенням суду) не зверталися до суду з заявою про поновлення шлюбу, тому шлюб не поновлювався за рішенням суду, отже колегія суддів приходить до висновку про те, що шлюб між сторонами є припиненим з 29.07.2005 року.

Висновок суду першої інстанції про те, що шлюб між сторонами є розірваним з 09.01.2020 року є неправильним, оскільки прийнятий з порушенням норм матеріального права.

Також є неправильним висновок суду першої інстанції про те, що з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що сторони 21.11.2011 року отримали повторне свідоцтво про шлюб, оскільки з вказаного витягу вбачається, що саме 21.11.2011 року актовий запис про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано у Реєстрі у зв`язку з набранням 27.07.2010 року чинності Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Згідно ч. 7,8 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» про державну реєстрацію розірвання шлюбу та про розірвання шлюбу, здійснене в судовому порядку, робиться відмітка в актовому записі про шлюб. У разі розірвання шлюбу в судовому порядку рішення суду, яке набрало законної сили, надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення. Про державну реєстрацію розірвання шлюбу в паспортах або паспортних документах осіб робиться відмітка про розірвання шлюбу із зазначенням прізвища, імені та по батькові особи, з якою розірвано шлюб, та місця і дати державної реєстрації розірвання

шлюбу. Відмітка про розірвання шлюбу за рішенням суду робиться в паспортах або паспортних документах осіб, шлюб між якими розірвано, у разі їх звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» набрав чинності 27.07.2010 року, тобто після набрання чинності рішення суду від 29.06.2005 року про розірвання шлюбу між сторонами та після припинення між ними шлюбу з 29.07.2005 року.

Згідно розділу IV « Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності цим Законом, підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У цій частині колегія суддів приходить до висновку про те, що згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» рішення суду від 29.06.2005 року про розірвання шлюбу між сторонами підлягало державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану як проведення відповідного запису актів громадянського стану, проте, згідно норм СК України шлюб між сторонами є припиненим з 29.07.2005 року. Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» набрав чинності після 5 років після припинення шлюбу між сторонами шляхом його розірвання за рішенням суду. Період з часу припинення шлюбу з 2005 року по час набрання Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» 2010 рік не може бути невизначеним відносно того, чи перебувають сторони у шлюбі, чи він є припиненим шляхом його розірвання за рішенням суду, бо законодавець у 2005 році наперед не міг знати, що у 2010 році набере чинності вказаний Закон, тому є неправильним пов`язувати момент припинення шлюбу з підстав розірванням його за рішенням суду саме з часу державної реєстрації відомостей про розірвання шлюбу.

Крім цього, згідно п. 15 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування сулами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», звернути увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК) (2947-14 ). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 р., тобто до дня набрання чинності СК.

Виходячи з того, що спірне майно у вигляді автомобіля, нежитлової будівлі автомобільного гаража, квартири придбане після припинення шлюбу між сторонами, тому на нього не поширюється поняття права спільної сумісної власності подружжя та за позивачем не може бути визнано право власності на Ѕ його частину.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

По справі вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 сплачено при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3 844,50 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 181), який підлягає стягненню з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_1 .

Згідно п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.2,3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч.1, 374 ч.1 п. 2, 376 ч.1 п. 2,3,4, 126 ч. 2, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смілянського Ярослава Геннадійовича задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2020 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 3 844,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов