КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/7354/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України, третя особа - Державне підприємство «Сетам», про відшкодування коштів за придбане майно,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Оболонський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ)) на його користь сплачені за придбане майно кошти у розмірі 3 247 297,41 грн та 300 000,00 грн моральної шкоди шляхом їх списання Державною казначейською службою України (далі - ДКС України) в межах відповідних бюджетних призначень з рахунків Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), а в разі відсутності у зазначеному державному органі відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а також суму сплаченого судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яку він придбав за 3 418 207, 80 грн з електронних торгів, що проводились Державним підприємством «Сетам» (далі - ДП «Сетам») 5 квітня 2017 року в рамках виконавчого провадження № 50988278, яке здійснювалось Оболонським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві щодо виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Позивач як переможець електронних торгів вніс на депозитний рахунок відповідача за придбання зазначеного майна 3 247 297,41 грн, а 170 910, 39 грн на рахунок ДП «Сетам» в якості гарантійного внеску та винагороди організатора торгів. 28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. зареєстровано право власності та видано свідоцтво, згідно якого він став власником квартири АДРЕСА_1 .

Проте, у травні 2017 року ОСОБА_4 як дружина колишнього власника придбаної на торгах квартири - ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), ДП «Сетам», ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частини квартири, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акта про проведення електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування запису про право власності.

Постановою Верховного Суду від 22 березня 2021 року у справі № 756/6374/17 залишено без змін постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним протокол проведення електронних торгів від 5 квітня 2017 року № 247900, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 ; визнано недійсним акт про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, складений головним державним виконавцем Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. та затверджений начальником Попович Я.В., яким засвідчено факт реалізації з електронних торгів квартири та факти внесення грошових коштів покупцем ОСОБА_1 ; визнано недійсним свідоцтво від 28 квітня 2017 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., згідно якого ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_1 та скасовано запис про право власності № 20212942, внесений приватним нотаріусом Куксовою М.С. 28 квітня 2017 року, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, м. Київ Набока В.М. від 19 травня 2021 року припинено належне позивачу право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі ухвали суду в справі № 756/6374/17, виданої 17 травня 2021 року Київським апеляційним судом та постанови у вказаній справі від 10 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 .

Позивач зазначив, що позбавлений нерухомого майна, оскільки за ним скасовано та припинено право власності на вищевказану квартиру, яку він придбав за 3 418 207,80 грн з електронних торгів ДП «Сетам». Грошові кошти, які він сплатив за цю квартиру, мали бути йому повернуті у зв`язку з визнанням торгів недійсними та скасування його права власності на придбане майно в судовому порядку, однак наслідки недійсного правочину у вигляді реституції не застосовано відповідачем. Лише ДП «Сетам» у червні 2021 року повернуло йому сплачену суму винагороди організатора торгів у розмірі 170 910,39 грн. Проте, Оболонський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) отримані від нього грошові кошти в сумі 3 247 297,41 в добровільному порядку не повернув, чим завдав йому майнових збитків та моральної шкоди, яка полягає у неправомірних діях, які призвели до визнання прилюдних торгів недійсними, позбавлення права власності на придбане майно та вилучення і користування коштами на суму ціни майна протягом більш ніж трьох років.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) на користь ОСОБА_1 сплачені за придбане майно кошти у розмірі 3 247 297,41 грн шляхом їх списання ДКС України в межах відповідних бюджетних призначень з рахунків Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), а в разі відсутності у зазначеному державному органі відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягнуто з Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн шляхом їх списання ДКС України в межах відповідних бюджетних призначень з рахунків Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), а в разі відсутності у зазначеному державному органі відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягнуто з Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 13 831,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач в особі представника за довіреністю - заступника начальника відділу Поліщук В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не був врахований статус відповідача як органу державної виконавчої служби та спеціальний порядок врахування та розподілу коштів, отриманих від продажу реалізованого майна, а саме стягнуті в процесі примусового виконання з боржників кошти підлягають виплаті стягувачам та не стають власністю або будь-яким іншим активом органу державної виконавчої служби. При цьому позиція такого органу при здійсненні примусової реалізації майна боржника як титульного продавця не відповідає його фактичному статусу, оскільки отримані цим органом кошти направляються на задоволення вимог стягувачів. Отже, виходячи з мети примусової реалізації майна боржника та фактичного (кінцевого) отримувача коштів від такої реалізації, належить визнати покупця (як платника коштів) та стягувача дійсними сторонами угоди купівлі-продажу майна з прилюдних торгів. При дотриманні процедури примусової реалізації майна боржника та виплаті отриманих від такого продажу коштів стягувачу, останній в силу наведених вище конституційних приписів не може бути позбавлений отриманих коштів при визнанні прилюдних торгів недійсними. У такому випадку в привілейованому становищі опиняється боржник, якому повертається майно, а також коштами покупця погашаються його боргові зобов`язання перед стягувачами.Таким чином, саме боржник є реальним бенефіціаром при застосуванні наслідків недійсності прилюдних торгів та повернення сторін визнаного недійсним правочину у первісний майновий стан, а тому належним відповідачем у справі, що розглядається, мав виступати боржник ОСОБА_2 .

Судовими рішеннями у справі № 756/6374/17 не встановлено порушення державним виконавцем Поліщук В.В. положень Закону України «Про виконавче провадження», а лише здійснено тлумачення судовими органами з метою правозастосування змісту статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження» щодо доцільних дій державного виконавця при здійсненні підготовки до реалізації арештованого нерухомого майна на електронних торгах. Отже, за відсутності процедури оскарження дій державного виконавця та судових рішень про визнання дій державного виконавця незаконними (у виконавчому провадженні або при проведенні електронних торгів) є неприпустимим стверджувати про допущені державним виконавцем порушення положень Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин, висновок суду першої інстанції про порушення державним виконавцем статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим, а в частині присудження до стягнення моральної шкоди обґрунтування такого висновку положенням частини першої статті 1167 ЦК України - неправильним, а тому рішення в частині стягнення з органу державної виконавчої служби відшкодування моральної шкоди є необгрунтованим. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, визначеного судом першої інстанції, відповідачем звертається увага на відсутність будь-яких доказів на підтвердження розміру нанесеної моральної шкоди позивачу, що з урахуванням принципу змагальності цивільного судочинства, виключає можливість для суду прийняти обґрунтоване рішення щодо розміру її відшкодування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Євстратенко С.Ю. просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на законність та обгрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків щодо стягнення із Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) як продавця арештованого майна грошових коштів, сплачених за придбане майно на електронних торгах, які були визнані недійсними в судовому порядку саме внаслідок неправомірних дій державного виконавця, а також відшкодування ОСОБА_1 завданої моральної шкоди.

Відзиви інших учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 1 грудня 2016 року Оболонським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в рамках виконавчого провадження № 50988278 під час примусового виконання за виконавчого листа № 2/756/238/15, виданого 18 березня 2015 року Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за розпискою від 7 липня 2011 року, було направлено ДП «Сетам» заявку № 738/10 на реалізацію на електронних торгах арештованого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

За результатами проведення електронних торгів складено протокол № 247900 від 5 квітня 2017 року, відповідно до якого переможцем торгів є учасник під номером 9 - ОСОБА_1 , який придбав зазначену квартиру за 3 418 207,80 грн.

Позивач за придбання арештованого майна вніс на депозитний рахунок продавця, яким був Оболонським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, суму коштів у розмірі 3 247 297,41 грн, а на рахунок організатора торгів - ДП «Сетам» в якості гарантійного внеску та винагороди суму коштів у розмірі 170 910,39 грн.

Актом про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, який складений головним державним виконавцем Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. та затверджений начальником відділу Попович Я.В., засвідчено факт реалізації з електронних торгів спірної квартири та внесення переможцем грошових коштів.

28 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С. зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і видано свідоцтво, яким засвідчено, що ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_1 , що придбана ним за 3 418 207, 80 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у справі № 756/6374/17, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 березня 2021 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), ДП «Сетам», ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину квартири, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів, визнання недійсним акту про проведення електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування запису про право власності задоволено частково.

Визнано недійсним протокол проведення електронних торгів від 5 квітня 2017 року № 247900, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав за 3 148 207,80 грн квартиру АДРЕСА_1 ; визнано недійсним акт про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року, складений головним державним виконавцем Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Поліщук В.В. та затверджений начальником Попович Я.В., яким засвідчено факт реалізації з електронних торгів квартири та факти внесення грошових коштів покупцем ОСОБА_1 ; визнано недійсним свідоцтво від 28 квітня 2017 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куксовою М.С., згідно якого ОСОБА_1 є новим власником квартири АДРЕСА_1 та скасовано запис про право власності № 202122942, внесений приватним нотаріусом Куксовою М. С. 28 квітня 2017 року, згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . В решті позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд, переглядаючи справу № 756/6374/17, встановив, що державний виконавець, будучи обізнаним про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , проігнорував заяву ОСОБА_4 та положення статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», не вжив заходів для виділення частки майна боржника у спільному майні, яким боржник володіє разом із позивачем, та передав квартиру для реалізації на електронних торгах.

Питання про повернення учасників прилюдних торгів у стан, який існував до їх проведення, судом не вирішувалося.

Рішенням державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Набока В.М. № 58514970 від 19 травня 2021 року припинено належне позивачу право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі ухвали суду у справі № 756/6374/17, виданої 17 травня 2021 року Київським апеляційним судом та постанови у вказаній справі від 10 грудня 2020 року за заявою ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що продавець арештованого і реалізованого на електронних торгах нерухомого майна, яким є Оболонський ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), як правонаступник Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, сплачені (перераховані) йому грошові кошти в сумі 3 247 297,41 грн позивачу не повернув, незважаючи на те, що ці прилюдні торги були визнані недійсними на підставі судового рішення, що набрало законної сили, а тому з урахуванням положень статті 216 ЦК України та висновків Європейського суду з прав людини, наведених у рішенні від 11 червня 2020 року (справа «МПП «Фортеця» проти України», заява № 68946/10), наявні підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених за придбане на торгах майно.

Вирішуючи спір в частині відшкодування моральної шкоди, районний суд зазначив, що через допущене державним виконавцем Поліщук В.В. порушення статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», що було встановлено судовими рішеннями у справі № 756/6374/17, позивача позбавлено його єдиного житла, відтак є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частинами першою, другою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак, є правочином.

Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу.

Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України).

Наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29 вересня 2016 року «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна» (у редакції, що була чинна на момент проведення електронних торгів) (далі - Порядок) визначено процедуру проведення електронних торгів з продажу арештованого майна.

Цим наказом уповноважено ДП «Сетам» на здійснення заходів із супроводження програмного забезпечення системи реалізації майна, технологічного забезпечення, збереження та захисту даних, що містяться у ній, на організацію та проведення електронних торгів, торгів за фіксованою ціною та на виконання інших функцій, передбачених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим цим наказом.

Відповідно до пункту 13 розділу VI Порядку кошти, отримані від реалізації лота (крім винагороди Організатору), перераховуються на рахунок відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця, яким було передано заявку на реалізацію арештованого майна, не пізніше трьох банківських днів після формування Системою протоколу торгів.

Не пізніше наступного робочого дня після дня надходження на рахунок відділу державної виконавчої служби (приватного виконавця) коштів від реалізації лота на підставі протоколу про проведення торгів, який надійшов на електронну адресу, виконавець складає акт про проведені торги за фіксованою ціною. Державний виконавець затверджує акт про проведені торги за фіксованою ціною у начальника відділу, якому він безпосередньо підпорядкований (пункт 14 розділу VI Порядку).

Згідно із пунктом 8, 9 розділу Х Порядку акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги. У разі придбання рухомого майна акт про проведені електронні торги є підставою для отримання майна у зберігача. Зазначений акт підтверджує виникнення права власності у особи, що придбала рухоме майно.

Суд першої інстанції вірно встановив, що відповідно до вказаного вище Порядку відбулась взаємодія між Оболонським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві як продавця та ДП «Сетам» як організатора електронних торгів з приводу реалізації арештованої квартири АДРЕСА_1 .

На виконання судового рішення, яким визнано недійсними проведені електронні торги, ДП «Сетам» повернуло позивачу сплачений гарантійний внесок, що був винагородою організатора торгів у розмірі 170 910, 39 грн.

Разом з тим продавець - Оболонський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві грошові кошти в сумі 3 247 297,41 грн позивачу не повернув.

Так, за своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із вимогами частини першої статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) прилюдних торгів за позовом учасника таких торгів, у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами прилюдних торгів, виникають права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору, а саме: у покупця - повернути придбане майно, у продавця - повернути отримані від покупця кошти.

За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Сторонами договору купівлі-продажу є покупець та продавець (стаття 655 ЦК України).

Покупцем за договором купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є переможець торгів, який підписав протокол про їх результати та отримав затверджений державним виконавцем акт, а продавцем за таким договором може бути як спеціалізована організація, що проводила торги, так і виконавча служба, від імені якої могла виступати спеціалізована організація як організатор торгів.

Вирішуючи питання про те хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором необхідно виходити з умов договору, що укладається між органом державної виконавчої служби та спеціалізованою організацією.

У випадку якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом державної виконавчої служби договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу державної виконавчої служби, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є орган державної виконавчої служби. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом державної виконавчої служби договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а відтак і продавцем, є спеціалізована організація.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.

У спірних правовідносинах ДП «Сетам» як спеціалізована організація лише надавала послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, що не заперечувалось сторонами, а Оболонський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві самостійно виступав від свого імені на електронних торгах як продавець, що підтверджується змістом протоколу № 247900 проведення електронних торгів 5 квітня 2017 року та актом про проведені електронні торги від 21 квітня 2017 року.

Отже, ДП «Сетам» як спеціалізована організація лише надавала послуги з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а відповідач виступав від свого імені на прилюдних торгах як продавець.

Виходячи з наведеного, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що саме боржник є реальним бенефіціаром при застосуванні наслідків недійсності прилюдних торгів та повернення сторін визнаного недійсним правочину у первісний майновий стан, а тому належним відповідачем у даній справі мав виступати ОСОБА_2 .

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги. Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19).

Наслідком визнання результату прилюдних торгів, яким фактично є оформлений у вигляді протоколу про результати торгів договір купівлі-продажу, недійсним є повернення сторін договору купівлі-продажу продавця і покупця - до первісного стану, тобто реституція як спосіб захисту, що характерний для зобов`язальних відносин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку продавцем арештованого майна виступає саме орган ДВС, а та обставина, що після реалізації цього майна кошти були перераховані на рахунок стягувача, не позбавляє орган ДВС статусу продавця у спірних правовідносинах, дотримання передбачених законодавством умов і порядку проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності цього правочину та у разі визнання прилюдних торгів недійсними сторони договору повертаються у первісний стан шляхом реституції.

Крім того, висновок щодо обов`язку саме продавця повернути на підставі статті 216 ЦК України сплачені покупцем грошові кошти за недійсним правочином, укладеним за результатами проведення прилюдних торгів, міститься у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 285/3523/18 (провадження № 61-19213св19), від 9 квітня 2020 року у справі № 489/7680/18 (провадження № 61-15397св19), від 2 червня 2021 року у справі № 552/5052/20 (провадження № 61-3585св21).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Згідно з висновком ЄСПЛ у зазначеній справі наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулося порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

При вирішенні даного спору місцевий суд також застосував висновки, зроблені у рішенні ЄСПЛ від 11 червня 2020 року (справа «МПП «Фортеця» проти України», заява № 68946/10).

У вказаній справі підприємство-заявник сплатило 55 455 грн Державній виконавчій службі України за придбаний на прилюдних торгах автокран (див. пункт 6). Отже, Суд доходить висновку, що підприємство-заявник володіло «майном» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Неповернення Державною виконавчою службою України коштів за автокран, сплачених підприємством-заявником на прилюдних торгах, після визнання останніх недійсними становить втручання, яке слід розглядати у контексті загального правила, наведеного в першому реченні першого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції (п. 40).

Необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій державного органу влади (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, ЄСПЛ 2002-VIII). Ризик будь-якої помилки державного органу влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб (див., рішення у справах «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, від 13 грудня 2007 року, та «Трґо проти Хорватії» (Trgo v.Croatia), заява № 35298/04, пункт 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки (див., наприклад, згадане рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 69), але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див., mutatis mutandis, згадані рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. the Czech Republic), пункт 53, «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v. Russia), пункт 80, та «Максименко та Герасименко проти України» (Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine), пункт 64). - пункт 43 рішення. У цій справі національні суди залишили без задоволення позов підприємства-заявника про повернення коштів, сплачених за недійсним договором купівлі-продажу. Водночас було встановлено, що підприємство-заявник втратило право власності на майно з вини Державної виконавчої служби України (див. пункт 8). Однак компенсація виплачена не була. Самого цього фактору достатньо для встановлення Судом, що на підприємство-заявника було покладено непропорційний тягар (див., для порівняння, рішенні у справі «Максименко та Герасименко проти України» (Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine), заява № 49317/07, пункт 69, від 16 травня 2013 року, та «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), заява № 43768/07, пункт 46, від 16 лютого 2017 року) - пункт 44 рішення ЄСПЛ.

Крім того колегія суддів враховує, що ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Рисовський проти України» (29979/04) від 20 жовтня 2011 року зазначав, що «державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див. рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» заява № 32457/05, пункт 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Тріо проти Хорватії», заява № 35298/04, пункт 67, від 11 червня 2009 року)».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), як правонаступника Оболонського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, про стягнення грошових коштів, сплачених за придбане на прилюдних торгах нерухоме майно, у розмірі 3 247 297,41 грн.

У відповідності до частини другої статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну (немайнову) шкоду визначено у статті 1167 ЦК України, частиною першої якої передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

ЄСПЛу справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно вказав, що внаслідок допущених державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Поліщук В.В. порушень статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», що встановлено постановами Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року та Верховного Суду від 22 березня 2021 року у справі № 756/6374/17, позивача було позбавлено його єдиного житла та тривалий час належних йому грошових коштів, що потягло за собою перенесені емоційні потрясіння, душевні переживання та вимушені тимчасові зміни у житті, а також необхідності захисту своїх прав в різних органах та інстанціях.

Зважаючи на наведені норми законодавства та обставини справи, з урахуванням глибини і тривалості моральних страждань, втрат, які поніс позивач у вигляді майна та неможливість використовувати власні грошові кошти, а також звертаючи увагу на встановленні судами обставини того, що ОСОБА_4 8 серпня 2016 року подавала державному виконавцю Поліщук В.В. заяву, в якій просила звернутися до суду з поданням про визначення частки боржника ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 , якою він володіє спільно з нею по 1/2 за кожним та надала свідоцтво про шлюб та інші документи, які підтверджували, що квартира є спільною власністю її та боржника, а державний виконавець, будучи обізнаною про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , проігнорувала вказану заяву та положення статті 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», не вжила заходів для виділення частки майна боржника у спільному майні, яким боржник володіє разом із дружиною, та передала квартиру для реалізації на електронних торгах, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив розмір грошової компенсації моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), відповідно до якого визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Посилання апеляційної скарги в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями в іншій справі № 756/6374/17 та власного розуміння їх мотивації, тоді як згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні представником відповідача спірних правовідносин, положень чинного законодавства та судової практики, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

ЄСПЛвказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко