ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» та ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» та ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позову зазначив,що 30 квітня 2021 року на вул. Криворізьке шосе, біля буд. 24, у м. Дніпрі відбулася ДТП за участю автомобіля Skoda, держномер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , та автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який належить ОСОБА_1 . В результаті ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2021 року відповідача ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні ДТП.

Відповідно до полісу страхування ліміт відповідальності власника застрахованого транспортного засобу Skoda, держномер НОМЕР_1 , було встановлено у розмірі 130 000 гривень, розмір франшизи встановлений у розмірі 2 600 грн.

06 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про ДТП і заявою про виплату страхового відшкодування.

Також ОСОБА_1 звернувся до експерта авто товарознавця, згідно з висновком якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Hyundai, держномер НОМЕР_2 , становить 150 761 грн. 45 коп. За послуги експерта позивачем ОСОБА_1 було сплачено 3 500 грн.

Пошкоджений транспортний засіб Hyundai, держномер НОМЕР_2 , у період з 15 травня 2021 року по 31 серпня 2021 року перебував на стоянці і витрати за послуги стоянки склали 3 920 грн.

19 липня 2021 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 43 484 грн. 44 коп.

Не погодившись із розміром страхового відшкодування позивачем було направлено на адресу страхової компанії вимогу про доплату страхового відшкодування.

Листом від 30 серпня 2021 року відповідач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовив у здійсненні страхового відшкодування.

20 вересня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до страхової компанії із повторною заявою про здійснення доплати страхового відшкодування у зв`язку з тим, що транспортний засіб Hyundai, держномер НОМЕР_2 , було відновлено, а вартість ремонту склала 128 913 грн. Таким чином, сума недоплаченої страхової виплати складає 77 981 грн. 77 коп.

Оскільки страхова виплата не була сплачена відповідачем ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» власникові пошкодженого транспортного засобу Hyundai, держномер НОМЕР_2 , за період з 05 серпня 2021 року по 22 листопада 2021 року має бути сплачена пеня в розмірі 3 918 грн. 32 коп., інфляційні збитки у розмірі 1 486 грн. 78 коп., 3 % річних у розмірі 705 грн. 04 коп., що загалом складає 88 011 грн. 91 коп.

Відповідач ОСОБА_3 , як особа винна у вчиненні ДТП, має сплатити ОСОБА_1 франшизу у розмірі 2 600 грн., втрату товарної вартості пошкодженого транспортного засобу Hyundai, держномер НОМЕР_2 , у розмірі 10 134 грн. 52 коп., а також різницю між вартістю відновлювального ремонту і суми страхового відшкодування у розмірі 7 446 грн. 79 коп. що разом становить 20 181 грн. 31 коп.

Крім цього, ОСОБА_2 у зв`язку із тим, що автомобіль Hyundai, держномер НОМЕР_2 , було пошкоджено, був вимушений користуватися послугами таксі, на оплату послуг якого ним було витрачено 9 066 грн., які ОСОБА_3 має відшкодувати позивачеві.

Також, діями відповідача ОСОБА_3 позивачам було заподіяно моральну шкоду, яка має бути відшкодована особою, винною у скоєнні ДТП.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 77 981 грн. 77 коп., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 3 918 грн. 32 коп., 3 % річних у розмірі 705 грн. 04 коп., інфляційні збитки у розмірі 1 486 грн. 78 коп. та витрати на оплату послуг стоянки у розмірі 3 920 грн, а всього 88 011 грн. 91 коп; стягнути з ОСОБА_3 матеріальні збитки у розмірі 20 181 грн. 31 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн; ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_3 витрати на послуги таксі у розмірі 9 066 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн; стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 втрату товарного вигляду пошкодженого транспортного засобу у розмірі 10 134 гривень 52 коп., франшизу у розмірі 2 600 гривень 00 коп. та судовий збір у розмірі 127 гривень 35 коп., а всього 12 861 гривня 87 коп.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вказані вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль Hyundai, держномер НОМЕР_2 , на праві власності належить ОСОБА_1 (а.с. 14-15).

30 квітня 2021 року о 13.20 годині по вул. Криворізьке шосе, біля буд. 24, у м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля Skoda, держномер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/4023/21 від 16 червня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с. 17).

Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Skoda, держномер НОМЕР_1 , на підставі полісу № ЕР 201440029 застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» (а.с. 18).

06 травня 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із повідомленням про настання страхового випадку (а.с. 19).

Згідно з висновком експерта № 3506/21 від 18 червня 2021 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , складає 124 066 грн. 21 коп. без урахування ПДВ (а.с. 22-33).

19 липня 2021 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , у розмірі 43 484 грн. 44 коп., що не заперечувалося сторонами.

Відповідно до звіту № 315.21Е SOS_-02 від 12 серпня 2021 року вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , складає 53 829 грн. з урахуванням ПДВ (а.с. 66-72).

Листом від 20 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернувся до відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про доплату частини страхового відшкодування (а.с. 60-61).

Листом вих. № 2530-31 відповідач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовлено адвокату ОСОБА_2 у доплаті страхового відшкодування (а.с. 63).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» недоплаченої суми страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги не ґрунтується на положеннях ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, 3 % річних, інфляційних збитків, витрат понесених з експертизою, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є похідними від позовних вимог про стягнення недоплаченої суми страхового відшкодування, у задоволенні яких відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» в частині стягнення витрат на оплату послуг стоянки у розмірі 3 920 грн., суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивачем не доведено, що витрати на послуги автомобільної стоянки зумовлені діями страхової компанії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю між вартістю відновленого ремонту та страховим відшкодуванням у розмірі 7 446,79 грн, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на оплату послуг таксі у розмірі 9 066 грн., суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки право власності на пошкоджений транспортний засіб Hyundai, держномер НОМЕР_2 , за позивачем ОСОБА_2 не зареєстровано, пошкоджений автомобіль на праві власності належить позивачеві ОСОБА_1 ; доказів необхідності користування такими послугами ОСОБА_2 суду надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивачів, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивачами не надано до матеріалів справи доказів їх сплати.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зокрема статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

За статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

За змістом ст. ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно ст. 36.2. Закону № 1961-IV, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених вст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше, як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування: зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими-прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодження майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до висновків, викладених у п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Також Велика Палата Верховного Суду у п. 73 цієї постанови вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Потерпілий, який вимагає майнового відшкодування, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 447/819/16-ц (провадження № 61-19129св19) з посиланням на висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та підтверджені ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20), вказав, що обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика. Позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, а у разі ліквідації такої - від МТСБУ. У разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика для страхової виплати, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (ст.1194 ЦК України).

За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/4023/21 від 16 червня 2021 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 17).

В силу частини 6 статті 82 ЦПК України вказана постанова суду має преюдиційне значення для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Skoda, держномер НОМЕР_1 , на підставі полісу № ЕР 201440029 застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» .

Відповідно до полісу страхування ліміт відповідальності власника застрахованого транспортного засобу Skoda, держномер НОМЕР_1 , було встановлено у розмірі 130 000 гривень, розмір франшизи встановлений у розмірі 2 600 грн (а.с. 18).

Відповідно до звіту № 315.21Е SOS_-02 вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , складає 53 829 грн. з урахуванням ПДВ (а.с. 66-72).

19 липня 2021 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , на підставі звіту № 315.21Е SOS_-02, у розмірі 43 484 грн. 44 коп., за мінусом франшизи 2 600 грн та ПДВ у розмірі 6 413 грн.

Колегією суддів встановлено, що страховиком було здійснено страхове відшкодування у липні 2021 року в недостатній сумі, на підставі письмового дослідження, що змусило позивача задля захисту своїх прав здійснити власну оцінку завданих збитків.

На замовлення ОСОБА_1 проведено експертизу та згідно з висновком експерта № 3506/21 від 18 червня 2021 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , складає 124 066 грн. 21 коп. без урахування ПДВ (а.с. 22-33).

Листом від 20 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернувся до відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» із заявою про доплату частини страхового відшкодування (а.с. 60-61).

Листом вих. № 2530-31 відповідач ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відмовлено адвокату ОСОБА_2 у доплаті страхового відшкодування (а.с. 63).

З матеріалів справи вбачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу замінюваних складових частин автомобіля Hyundai, держномер НОМЕР_2 , складає 124 066 грн. 21 коп. без урахування ПДВ, що підтверджується висновком експерта № 3506/21 від 18 червня 2021 року.

Отже, вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля є значно більшою аніж сума отриманого страхового відшкодування.

Таким чином колегія суддів вважає, що у даному випадку обов`язок з відшкодування матеріального збитку має бути повністю покладений на страховика, оскільки ним необґрунтовано та незаконно відмовлено у виплаті страхового відшкодування.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, установивши, що вартість відновлюваного ремонту внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_3 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, врахувавши, що ліміт відповідальності власника застрахованого транспортного засобу Skoda, держномер НОМЕР_1 , було встановлено у розмірі 130 000 грн, колегія суддів дійшла висновку, що з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, встановленого висновком експерта № 3506/21 від 18 червня 2021 року, та сплаченою страховою компанією на користь позивача суми страхового відшкодування, в сумі 77 981 грн. 77 коп. (виходячи з розрахунку: 124 066 грн. 21 коп (вартість відновлювального ремонту пошкодженого в результаті ДТП транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу без урахуванням ПДВ) - 43 484 грн. 44 коп (сума страхового відшкодування) - 2 600 грн ( франшиза)).

Також, ОСОБА_1 за експертизу було сплачено 3 500 грн, яку слід стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на його користь.

Крім того, відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів",у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Згідно наданих суду документів вбачається, що загальна сума оплат за послуги стоянки склала 3 920 грн ( а.с.59).

Незважаючи на те, що у розрахункових квитанціях не зазначено платника, проте в них міститься інформація про марку та реєстраційний номер транспортного засобу, щодо якого надавалися послуги, які співпадають з маркою та реєстраційним номером пошкодженого під час ДТП транспортного засобу, що свідчить про те, що на стоянці перебував саме пощкоджений автомобіль позивача.

Тому, колегія суддів дійшла до висновку що позовні вимоги про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» витрат, понесених на оплату послуг стоянки у розмірі 3 920 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки передбачені статтею 29 Закону та факт оплати підтверджений копіями товарних чеків, що містяться в матеріалах справи.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, 3 % річних, інфляційних збитків, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За правилами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Відтак колегія суддів вважає, що у даному спорі є підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України з часу порушення страховиком зобов`язань щодо повної сплати страхової виплати потерпілій особі.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведения експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строку (термін).

Колегія суддів встановила, що позивач має право на отримання страхового відшкодування у сумі 121 466,21 грн ( 124 066 грн. 21 коп - 2 600 грн грн), проте страховик виплатив страхове відшкодування лише у розмірі 43 484 грн. 44 коп.

Відтак позивач мав право на отримання страхового відшкодування у сумі 121 466,21 грн з часу звернення до страховика із відповідною заявою та надання всіх документів, необхідних для вирішення питання про право на таку виплату та для встановлення розміру матеріальної шкоди.

Стягуючи недоплачену суму страхового відшкодування колегія суддів тим самим встановила, що дії страховика щодо неповної сплати страхового відшкодування були неправомірними.

Положення п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказують на те, що страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Відтак страховик мав узгодити суму страхового відшкодування з позивачем та виплатити таке відшкодування у повному обсязі. Виплата страхового відшкодування у неповному обсязі є простроченням грошового зобов`язання на суму, яка залишилася несплаченою. А тому позивач має право на отримання виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Суд не звернув уваги на те, що обов`язком страховика є не лише виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному самим страховиком, а і узгодження такої суми з потерпілою особою. Позивач заперечував правильність визначення розміру збитків, визначених на замовлення страховика та надавав страховику висновок експерта щодо розміру збитків, визначених експертом на його замовлення. Страховик мав можливість замовити інше дослідження, у тому числі і експертне для узгодження розміру страхової виплати, проте таких дій не вчинив та ніяким чином не обгрунтував чому він не бере до уваги документи, надані позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Згідно з п. 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Оскільки, як вказувалося вище, страховик порушив строк виплати страхового відшкодування у повному обсязі, вимоги позивача про стягнення пені від розміру недоплаченої суми страхового відшкодування є також законними та обгунтованими.

Згідно наданих позивачем розрахунків пеня за несвоєчасну виплату страхового відшкодування становить 3 918 грн. 32 коп., 3 % річних - 705 грн. 04 коп., інфляційні збитки - 1 486 грн. 78 коп.

Відповідач, розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат, складений позивачем, не оскаржував та свій контрозрахунок не подавав.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені, 3 % річних та інфляційних втрат є помилковим та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 3 918 грн. 32 коп., 3 % річних у розмірі 705 грн. 04 коп., інфляційні збитки у розмірі 1 486 грн. 78 коп.

Щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю між фактичною вартістю відновленого ремонту та страховим відшкодуванням у розмірі 7 446,79 грн, колегія суддів вважає такі вимоги обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи вищевикладене, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю відновлювального ремонту (128 913 грн) та сумою страхового відшкодування (121 466,21 грн) в розмірі 7 446,79 грн, яка враховує суму франшизи, передбачену полісом у розмірі 2600 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на оплату послуг таксі у розмірі 9 066 грн, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо їх необґрунтованості та безпідставності, оскільки право власності на пошкоджений транспортний засіб Hyundai, держномер НОМЕР_2 , за позивачем ОСОБА_2 не зареєстровано, пошкоджений автомобіль на праві власності належить позивачеві ОСОБА_1 , доказів необхідності користування такими послугами ОСОБА_2 ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на оплату послуг таксі у розмірі 9 066 грн., колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо їх безпідставності, оскільки право власності на пошкоджений транспортний засіб Hyundai, держномер НОМЕР_2 , за позивачем ОСОБА_2 не зареєстровано, пошкоджений автомобіль на праві власності належить позивачеві ОСОБА_1 ; доказів необхідності користування такими послугами ОСОБА_2 судові надано не було.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди на користь позивачів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Проаналізувавши дійсні обставини справи, характер і тривалість моральних страждань позивачів, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивачів, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, колегія суддів вважає, що слід визначити компенсацію моральної шкоди у розмірі по 2 000 грн кожному, які слід стягнути з ОСОБА_3 .

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19.

Аналогічні висновки про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 25.05.2021 року, додаткова угода до договору про надання правової допомоги № 1 від 25.05 2021 року, додаткова угода до договору про надання правової допомоги № 2 від 26.05 2021 року, акти прийому-передачі наданих послуг від 26.06.2021 року та від 18.10.2021 року; договір про надання правової допомоги від 01.11.2021 року, додаткова угода до договору про надання правової допомоги №1 від 01.11.2021 року, договір про надання правової допомоги від 01.11.2021 року, акти приймання-передачі наданих послуг від 20.06.2022 року, додаткова угода до договору про надання правової допомоги № 1 від 01.11.2021 року, акти приймання-передачі наданих послуг від 20.06.2022 року.

Дослідивши надані докази на підтвердження понесених позивачами витрат на правничу допомогу, колегія суддів, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, вважає за потрібне частково компенсувати понесені позивачами витрати на правничу допомогу. Враховуючи вимоги частини четвертої статті 137 ЦПК України, а також те, що певні витрати на правничу допомогу понесені у зв`язку розгляду справи про адміністративне порушення, колегія суддів вважає за потрібне стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6 700 грн, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 300 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати за правничу допомогу у розмірі 1 422 грн.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи зазначене, рішення суду слід змінити в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору, збільшивши його з 127, 35 грн до 244,81 грн; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2 200 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 141,7 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 301,3 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2022 року в частині відмови у стягненні недоплаченої суму страхового відшкодування, пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, 3 % річних, інфляційних збитків, витрат на оплату послуг стоянки, витрати на проведення експертизи, стягнення моральної шкоди, витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 77 981 грн. 77 коп., пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування у розмірі 3 918 грн. 32 коп., 3 % річних у розмірі 705 грн. 04 коп., інфляційні збитки у розмірі 1 486 грн. 78 коп., витрати на оплату послуг стоянки у розмірі 3 920 грн, витрати на проведення експертизи в розмірі 3 500 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 6 700 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 7 446,79 грн, моральну шкоди у розмірі 2 000 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 2 300 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоди у розмірі 2 000 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 1 422 грн.

В задоволенні решти вимог в цій частині відмовити.

Це ж рішення суду змінити в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судового збору, збільшивши його з 127, 35 грн до 244,81 грн.

В решті рішення суду, в оскаржуваній частині, залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 200 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 141,7 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 301,3 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: