Номер провадження: 22-ц/813/5535/22
Номер провадження: 22-ц/813/5540/22
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року, на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року, постановлених під головуванням судді Салтан Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

У квітні2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що між сторонами припинено ведення спільного господарства, примирення та відновлення сім`ї є неможливими, сторони втратили почуття любові та поваги, шлюб має формальний характер.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений.

Розірвано шлюб, зареєстрований 09 березня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції, за реєстровим № 164, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

23 листопада 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про розподіл судових витрат, в якій просила ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ОСОБА_1 на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн., посилаючись на те, що 18 листопада 2021 року рішенням Київського районного суду м. Одеси задоволено позов ОСОБА_2 , однак судом не вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада2021 року заява ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволена.

Ухвалено додаткове рішення у справі № 947/10798/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 грн. та судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове, яким закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивачем не було додано оригінал свідоцтва про шлюб, надання якого є обов`язковою умовою при подачі позову про розірвання шлюбу. Також позовну заяву про розірвання шлюбу подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Крім того у даній справі відсутній спір про право, адже у сторін немає неповнолітніх дітей, а тому розірвання шлюбу повинно відбуватися не у судовому порядку, а в органах ДРАЦС.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду, адвокат Філіппов Ю.Г., представник ОСОБА_2 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, рішення суду законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Також, не погодившись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення скасувати, прийняти нове, яким у задоволені заяви відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що заява про розподіл судових витрат надійшла до суду після закінчення строку, передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України, та суд повинен був залишити заяву без розгляду.

Додаткове рішення суду в частині стягнення судового збору не оскаржується, а тому не переглядається.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, адвокат Філіппов Ю.Г., представник ОСОБА_2 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, додаткове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права, оскільки заява подана у відповідності до вимог закону та строк на подачу заяви пропущений не був, у зв`язку з чим просить додаткове рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 26 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 160-163).

Від ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та її представника (а.с. 175-176).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб сторін має формальний характер, подальше сумісне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має для них істотне значення, тому розірвав шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 09 березня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, зареєстрованим Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за реєстровим № 164.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається.

Також, судом встановлено, що з січня 2021 року сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть, позивачка не бажає надалі перебувати в цьому шлюбі, а збереження сім`ї суперечить її інтересам.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п.10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом вірно встановлено, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, вказує що примирення неможливе. На підставі цього, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

З урахуванням викладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права,оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, розірвавши шлюб між сторонами, оскількинезгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, так як кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем не було додано оригінал свідоцтва про шлюб, надання якого є обов`язковою умовою при подачі позову про розірвання шлюбу колегія не приймає до уваги, оскільки позивачем до суду апеляційної інстанції наданий оригінал свідоцтва про шлюб, який виданий повторно (а.с. 173-174).

Доводи про те, що позовну заяву про розірвання шлюбу подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки адвокат Філіппов Ю.Г., на підставі наданих повноважень, а саме ордеру (а.с. 10), звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу в інтересах ОСОБА_2 , який має передбачене цивільно-процесуальним законодавством право складати, підписувати та подавати за дорученням клієнта скарги, заяви, клопотання, зокрема позовні заяви, відзиви, заперечення (ч. 4 ст. 62 ЦПК України, ч. 1 ст. 64 ЦПК України, ч. 2 ст. 175 ЦПК України, ч. 7 ст. 177 ЦПК України).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року у справі №607/10879/20.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 особисто звернулася до суду з клопотанням, в якому просила про розірвання шлюбу (а.с. 64).

Доводи про те, що у даній справі відсутній спір про право, адже у сторін немає неповнолітніх дітей, а тому розірвання шлюбу повинно відбуватися не у судовому порядку, а в органах ДРАЦС, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки законодавець визначив право подружжя на звернення до органів ДРАЦС або одного подружжя до суду.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, поділ майна та стягнення аліментів, який за ухвалою суду був роз`єднаний у самостійні провадження про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна.

Щодо ухваленого судом додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення в частині витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заявника щодо стягнення витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 500 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 та ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом з тим, ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом вірно встановлено про те, що представником заявника ОСОБА_2 було надано до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат, розмір яких складає 7 500 грн.

Однак, у зв`язку з тим, що судом при розгляді заяви про ухвалення додаткового рішення були порушені норми процесуального права, оскільки судом розглянута справа за відсутністю її учасників, які для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення не викликалися, про що зазначив ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, додаткове рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 листопада 2021 року ОСОБА_7 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про розподіл судових витрат.

При цьому, як вбачається з додаткового рішення, учасники справи, зокрема ОСОБА_1 , в судове засідання для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення не викликалися.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Однак, матеріали справи не містять доказів про належне сповіщення ОСОБА_1 про слухання справи.

Доводи апелянта про порушення норм процесуального права при ухваленні рішення, на переконання суду, є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки знайшли своє підтвердження при розгляді справи.

Доводи про те, що позивачем пропущений п`ятиденний строк для подання доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, спростовуються матеріалами справи, оскільки рішення суду постановлено 18 листопада 2022 року, під час судових дебатів представником позивача заявлено клопотання про надання доказів понесених судових витрат у строк п`ять днів, з заявою про розподіл судових витрат та доказами представник звернувся до суду 23 листопада 2021 року, тобто у передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України строк.

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню, оскільки судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню частково у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, вирішивши питання про ухвалення додаткового рішення у відсутність ОСОБА_1 , який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами,

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одесивід 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення суду задовольнити частково.

Додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2021 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень.

Додаткове рішення в частині стягнення судового збору судом не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 07 листопада 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ С.М. Сегеда