Справа № 567/1223/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2022 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Венгерчук А.О.

при секретарі - Пономаренко Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування фактичних витрат в порядку регресу

встановив:

ФОП ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування фактичних витрат в порядку регресу в розмірі 17333,87 грн., мотивуючи тим, що 25.07.2018 між відповідачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір №0122-702, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 36 000 грн, зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,99% річних, з кінцевим строком повернення до 23.07.2021 року, а відповідач як позичальник зобов`язалася належним чином використати та повернути кредит у передбачений договором строк, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі.

Зазначає, що ПАТ «Державний ощадний банк України» уклав з ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» договір добровільного страхування кредитів №18.215040.1601-0286 від 01.12.2018, відповідно до якого застрахував свої майнові інтереси, які пов`язані зі збитками внаслідок неповернення/неповного повернення позичальниками кредитів (в тому числі їх частини) та/або несплатою/неповною сплатою нарахованих за ними процентів, що передбачені кредитними договорами, та згідно вищевказаного договору страхування страховим випадком є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника АТ «Ощадбанк» внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальниками понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин.

Посилається на те, що відповідач з 26.03.2020 припинив виконувати свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 17333,87 грн.

Вказує, що у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед банком з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування понад 60 календарних днів, настав страховий випадок.

За результатами розгляду заяв, поданих банком про настання страхових випадків, ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» складено страхові акти та прийнято рішення про виплату на користь банку страхового відшкодування по зобов`язанням відповідача у розмірі 17333,87 грн., яке згідно платіжних доручень №17232 від 24.09.2020 було виплачено на користь банку.

Зазначає, що на підставі ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» перейшло право вимоги до відповідача щодо виплаченої суми страхового відшкодування.

Вказує, що в подальшому між ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» (первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесії) від 20.05.2021, відповідно до якого первісний кредитор відступив новому кредитору свої права вимоги до боржників, в тому числі до відповідача, за укладеним договором добровільного страхування кредитів.

Зазначає, що з метою досудового врегулювання спору, зверталася до відповідача з претензією (повідомленням) про добровільне відшкодування понесених витрат, однак така пропозиція була залишена без розгляду, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом.

За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідача 17333,87 грн. фактичних витрат, понесених по зобов`язанням відповідача, а також судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, в поданій до суду заяві позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розгляд справи здійснювати у її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про місце, дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. В поданому на адресу суду відзиві позов не визнала.

В обґрунтування заперечень проти позову вказує, що в порушення ст.18 ЗУ "Про споживче кредитування" відступлення права вимоги за договором про споживчий кредит було здійснено не фінансовій установі, а ФОП, яка не внесена до реєстру фінансових установ. Також вказує, що нею не було отримано повідомлення про відступлення права вимоги за договором добровільного страхування кредитів від 01.12.2018 протягом 10 робочих днів з дати відступлення права вимоги. Також посилається на те, що позивачем не доведений факт отримання ним права вимоги до відповідача та за вказаних обставин просить відмовити в позові повністю. Розгляд справи просить здійснювати в її відсутності.

Ухвалою суду від 07.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Інших процесуальних дій не вчинялося.

У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, в силу положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, та заперечення відповідача, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справи судом встановлено, що між відповідачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір №0122-702 від 25.07.2018.

Відповідно до договору про споживчий кредит (для придбання енергозберігаючого обладнання) №0122-702 від 25.07.2018 банк надав відповідачу кредит у розмірі 36 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом щомісяця у розмірі 17,99 % річних, з кінцевим строком повернення до 23.07.2021, а відповідач зобов`язався повернути кредит у передбачений договором строк, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі (п.п.2.1, 2.2, 2.3, 2.4.1, 2.4.2 договору).

Згідно п.3.3.3 договору №0122-702 відповідач зобов`язалася здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 1000 грн. та сплату процентів, нарахованих банком на залишок основної суми боргу за кредитом, щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним, починаючи з 01.08.2018 шляхом внесення власних коштів на поточний рахунок для обслуговування. (а.с.6-11)

Укладення та дійсність вищевказаного кредитного договору відповідач не оспорювала.

Отримання відповідачем кредитних коштів та часткове виконання своїх зобов`язань з повернення основної суми кредиту та сплати відсотків за його користування підтверджується випискою по рахунку відповідача, відкритому у філії Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк», за період 01.11.2019 по 26.05.2020. (а.с.12-19)

З матеріалів справи судом встановлено, що 01.12.2018 між ПАТ «Державний ощадний банк України» (страхувальник) та ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» (страховик) укладено договір добровільного страхування кредитів №18.215040.1601-0286, відповідно до умов якого банк застрахував свої майнові інтереси, які пов`язані зі збитками внаслідок неповернення/неповного повернення позичальниками кредитів (в тому числі їх частини) та/або несплатою/неповною сплатою нарахованих за ними процентів, що передбачені кредитними договорами. Згідно вказаного договору страхування страховим випадком є факт первинного (першого у часі) виникнення збитків у страхувальника (банку) внаслідок невиконання/часткового невиконання позичальниками понад 60 календарних днів своїх зобов`язань з повернення суми кредиту (або його частини) та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором, з будь-яких причин (п.п.2.1, 4.1 договору). (а.с.20-24)

З доводів позивача встановлено, що відповідач з 26.03.2020 припинила виконувати свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 17333,87 грн., та вказана обставина відповідачем не спростована.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань перед банком з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування понад 60 календарних днів, настав страховий випадок, про що банк повідомив страхову компанію, що підтверджується заявою АТ «Державний ощадний банк України» про настання страхового випадку №115.11-17/35290/2020-17/вих. від 27.05.2020. (а.с.25)

За результатами розгляду вищевказаної заяви страхова компанія визнала виникнення заборгованості за кредитним договором укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_2 як страховий випадок та прийняла рішення про виплату на користь банку страхового відшкодування по зобов`язанням відповідача у розмірі 17333,87 грн., що підтверджується страховим актом №Рівн10017.05.20-1 від 23.09.2020 (сума страхового відшкодування 17333,87 грн.). (а.с.26)

Сплата страхового відшкодування на користь банку на загальну суму 17333,87 грн. підтверджується платіжним дорученням №17232 від 24.09.2020. (а.с.26)

З матеріалів справи судом встановлено, що 20.05.2021 року між ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» (первісний кредитор) та позивачкою ФОП ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено договір №01-05 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого страхова компанія як первісний кредитор передала/відступила позивачу як новому кредитору свої права вимоги до боржників, в тому числі до відповідача, за укладеним договором добровільного страхування кредиту, та перехід права вимоги до відповідача підтверджується Реєстром прав вимог, що є додатком №1 до вищевказаного договору. (а.с.27-36)

З метою досудового врегулювання спору, позивач 14.06.2021 зверталася до відповідача з претензією (повідомленням) про добровільне відшкодування понесених витрат, однак така пропозиція була залишена ним без розгляду. (а.с.39)

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим випадком згідно зі статтею 8 Закону України «Про страхування» є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховий ризик - певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічне положення передбачено ст. 27 Закону України «Про страхування».

Встановлено, що у даному випадку мав місце страховий випадок, а саме неналежне виконання ОСОБА_2 кредитних зобов`язань перед АТ «Ощадбанк» за договором №0122-702 від 25.07.2018, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 17333,87 грн, яка була відшкодована за договором №18.215040.16.01-0286 від 01.12.2018 страховиком ТОВ «Страхова компанія «Ю.Ес.Ай». Та, як наслідок цього, у позивача виникло право вимоги до відповідача у розмірі сплаченого ними страхового відшкодування.

Згідно із частиною першою статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 у справі №465/646/11 наголосила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно зі статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика є суброгацією.

Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

Судом взято до уваги, що позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги вірно послався на правові норми закону у спірних правовідносинах, а саме на ст. 993 ЦК України, та ст. 27 Закону України «Про страхування», що відповідає правовій природі спірних правовідносин.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється ч. 1 ст. 1191 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2019 у справі №521/10891/15 (провадження №61-26689св18) дійшов висновку про те, що «на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес статтею 1191 ЦК України.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі №910/2603/17 (провадження №12-134гс18)».

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору страхування, позивач в силу приписів статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" набув права вимоги до відповідальної за заподіяні збитки особи.

В порушення зазначених норм закону відповідач не відшкодувала позивачу завдані збитки.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «РуїзТорія проти Іспанії» (RuizToriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» перейшло право вимоги до відповідача щодо виплаченої суми страхового відшкодування.

Судом встановлено, що відповідачем було порушено обов`язок з повернення кредитних коштів, що підтверджується доказами дослідженими в судовому засіданні, а відтак у позивача як нового кредитора виникло право вимагати відшкодування фактичних витрат в розмірі 17333,87 грн.

Відповідач не надав суду доказів, які б спростовували розмір стягуваних позивачем з неї коштів, а відтак наданий позивачем розрахунок, за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний.

Позивачем надані належні і допустимі докази на підтвердження своїх вимог, які відповідачем не спростовано.

Будь-які докази про те що відповідачем було оспорено кредитний договір чи договір відступлення права вимоги та сплату нею страхового платежу матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судове рішення ухвалене на користь позивача, з відповідача на користь позивача слід стягнути 992,40 грн. витрат на сплату судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 76, 81, 83, 89, 141, 247, 263, 264, 265, 280-282, 354 ЦПК України

у х в а л и в :

позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про відшкодування фактичних витрат в порядку регресу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_1 17333 (сімнадцять тисяч триста тридцять три) грн. 87 коп. фактичних витрат в порядку регресу та 992,40 грн. витрат з оплати судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 08.11.2022.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.