ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5752/22 Справа № 210/1782/22 Суддя у 1-й інстанції - Літвіненко Н.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/1782/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Страх Вадим Олегович, на ухвалу Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2022 року, яка постановлена суддею Літвіненко Н.А. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 липня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 червня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

30 червня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, посилаючись на те, що однією з позовних вимог є визнання майна особистою приватною власністю, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проте, титульним власником квартири є ОСОБА_2 , який не допускає позивачку у квартиру та уклав договір оренди квартири з невідомими особами.

Просила суд: вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , шляхом заборони її відчуження, а також розпорядження та користування третіми особами.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2022 року заяву задоволено.

Накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 .

До набрання чинності рішення у справі заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме шляхом її відчуження, а також розпорядження та користування третіми особами.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 від імені та в інтересах якого діє адвокат Страх В.О., просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що спірна квартира набута ними у період шлюбу та він категорично не погоджується з позицією ОСОБА_1 щодо визнання квартири її особистою приватною власністю.

Заява про забезпечення позову не містить жодних обгрунтувань щодо відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Відповідач ОСОБА_2 не здійснював дій щодо відчуження квартири та навіть не може вчинити такі дії, оскільки квартира є спільною сумісною власністю подружжя та її відчуження без згоди ОСОБА_1 є неможливим.

Вважає, що, ані заява про забезпечення позову, ані ухвала суду, не містять обгрунтування щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони відчуження квартири, а також розпорядження та користування нею третіми особами. Такі заходи забезпечення позову взагалі не узгоджуються з предметом позову.

Також, вказує на те, що формулювання «заборонити проведення будь-яких дій з квартирою» не відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 150 ЦПК України, згідно якої необхідно у заяві про забезпечення позову зазначити вчинення яких саме дій просить забезпечити заявник.

Судом не враховано, що відповідно до п. 5.6. Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпорядження ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або його вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам, а тому арешт спірної квартири обмежить користування цим майном.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Страха В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Касьяна М.С., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановивши, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , шляхом заборони її відчуження, а також розпорядження та користування третіми особами, обґрунтовується тим, що невжиття заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову, призведе до порушення майнових прав позивачки, та дозволить уникнути неможливості виконання рішення суду у майбутньому, суд першої інстанції, керуючись статтями 149-152 ЦПК України, дійшов висновку про її задоволення.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що за заявою учасників справи суд має право вжити заходи забезпечення позову, передбачені статтею 150 цього Кодексу.

Під забезпеченням позову розуміється вжиття судом передбачених законом заходів, які створюють реальну гарантовану можливість для виконання в майбутньому рішення по справі, в разі задоволення заявленого позову.

При цьому, забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

При цьому, відповідно до принципу змагальності сторін і загальних правил розподілу тягаря доказування обов`язок доведення підстав для застосування заходів забезпечення позову покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Згідно з ч.1 п.1-10 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що, зрештою, дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Колегією суддів встановлено, що об`єктом спору у даній справі є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), предметом спору є визнання особистого права власності на зазначену квартиру за позивачкою. В основі позовних вимог - право позивачки на відповідну квартиру.

Розглянувши заяву про забезпечення, суд першої інстанції встановив, що між сторонами дійсно існує спір, здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів, врахував обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, з огляду на що дійшов висновку щодо необхідності застосування в даному випадку заходу забезпечення позову у вигляді накладенні арешту на спірну квартиру, шляхом заборони її відчуження.

При цьому, колегія суддів вважає, що відповідний вид забезпечення позову (шляхом накладення арешту на квартиру та заборона її відчуження) є співмірними з заявленими позовними вимогами, та застосування такого виду забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача. Крім того, такий захід забезпечення позову є тимчасовим і в разі вирішення між сторонами спору може бути скасовано судом.

Вжиття відповідного заходу забезпечення позову не призведе до порушення принципу співмірності забезпечення позову щодо предмету спору, оскільки вказані заходи спрямовані виключно на збереження існуючого становища до розгляду спору по суті та не накладають обтяжливих обов`язків на відповідача.

При цьому, одним із завдань цивільного судочинства у відповідності до вимог ст. 2 ЦПК України є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції, є виконання рішення господарського суду. Право на суд було б ілюзорним, якби судові рішення залишалися не виконуваними. Зокрема, у рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хорнсбі проти Греції" зазначено, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система договірних держав допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалось б на шкоду одній з сторін.

Ефективність правосуддя залежить і від виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Разом з тим, вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову.

Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна; заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , шляхом заборони її відчуження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що на час розгляду даної справи існує об`єктивна необхідність вжиття заходу забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірну квартиру саме шляхом заборони відчуження квартири, зважаючи на адекватність даного заходу забезпечення позову по відношенню до заявлених позовних вимог, на забезпечення яких воно вживається.

Разом з тим, в оскаржуваній ухвалі, суд помилково зазначив, як про арешт квартири в цілому, так і про заборону її відчуження, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне змінити другий абзац резолютивної частини ухвали суду та накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , шляхом заборони її відчуження, як і було заявлено позивачкою у заяві про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до п. 5.6. Інструкції про проведення виконавчих дій арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпорядження ним, а в разі потреби обмеженні права користування майном або йог вилученні у боржника та передачі на зберігання іншим особам, а тому арешт спірної квартири обмежить користування цим майном, колегією суддів не приймаються, з огляду на вищевикладене.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а саме шляхом її відчуження, а також розпорядження та користування третіми особами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) вказано, що забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів, насамперед, відповідача в інтересах забезпечення належного виконання в майбутньому рішення суду щодо суті спору.

Також зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 640/17361/20 необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Як зазначалось, з матеріалів справи убачається, що предметом позову між сторонами є визнання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), особистою приватною власністю позивачки ОСОБА_1 .

Будь-яких вимог про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою у позові не заявлено, а тому вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони розпорядження та користування третіми особами не є домірним із заявленими позовними вимогами.

Висновок суду ж першої інстанції щодо заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири є взагалі незрозумілим та безпідставним, оскільки такі вимоги заявницею ОСОБА_1 взагалі не заявлялися (а.с. 1-4) та забезпечення позову у такий спосіб не передбачено нормами статті 150 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставин, колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує оскаржувану ухвалу в частині заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також розпорядження та користування третіми особами, з підстав порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, з одночасним ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині, а також змінює абзац другий її резолютивної частини.

Питання про розподіл судових витрат колегією суддів не вирішується, оскільки судове рішення по суті спору у справі не ухвалено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Страх Вадим Олегович, - задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2022 року в частині задоволення заяви ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, шляхом «до набрання чинності рішення у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також розпорядження та користування третіми особами скасувати та постановити в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні цих вимог.

Абзац другий резолютивної частини ухвали Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 липня 2022 року викласти у новій редакції:

Накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 45,4 кв.м. (реєстраційний номер 110), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , шляхом заборони її відчуження.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді: