ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 628/1248/20 Номер провадження 22-ц/814/1150/22Головуючий у 1-й інстанції Волчек О.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря Ракович Д. Г.

розглянув в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року у складі судді Волчек О. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, поділ спільного сумісного майна,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивовано тим, що в період з 6 травня 2015 року по 27 березня 2020 року він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , як чоловік і дружина, без реєстрації шлюбу.

Під час спільного проживання, 21 грудня 2016 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвою А. О. за реєстраційним № 2021, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 . Квартира була придбана за 4 000 доларів США, які він заробив самостійно та передав відповідачу.

Вказує, що вони домовилися між собою, що це їх спільна квартира, де вони будуть сумісно проживати. В подальшому відповідач пообіцяла йому, що передасть 1/2 частину та зареєструє його в ній. Він пропонував відповідачу одразу вирішити питання щодо передання йому 1/2 частини квартири, але до цього часу вона не виконала свою обіцянку. А 27 березня 2020 року вони посварились, в результаті чого відповідач вигнала його з квартири, забрала ключ від вхідної двері та заборонила приходити в квартиру.

Позивач вважає, що за ним з урахуванням всіх обставин необхідно визнати право власності на 1/2 частину квартири та за відповідачем на 1/2 частину, проте відповідач в добровільному порядку відмовляється визнати за ним право власності на половину майна, а тому він змушений звернутись до суду з цим позовом.

Посилаючись на викладене, просив суд встановити факт сумісного проживання чоловіка і жінки без шлюбу, що він з відповідачкою сумісно проживали однією сім`єю без шлюбу в період з 6 травня 2015 року по 27 березня 2020 року в АДРЕСА_2 ; визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , за договором купівлі- продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвою А. О. за реєстраційним № 2021, яка складається з двох кімнат загальною площею 44,7 кв. м, житловою площею 26 кв. м; визнати за відповідачкою право власності на 1/2 частину вказаної квартири, а також стягнути з відповідачки на його користь всі витрати, понесені ним у зв`язку з розглядом справи.

Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений судовий збір при подачі позову за вимогу в частині встановлення факту в сумі 420,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем в порушення вимог частини першої статті 81 ЦПК України не доведено факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та набуття прав на спірне нерухоме майно.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на підтвердження факту спільного проживання ним було надано акт про фактичне проживання громадянина, який відповідає усім вимогам письмового доказу, засвідчений головою правління ОСББ «Добробут-МІК», тобто є офіційним документом, проте суд без достатніх на те підстав критично поставився до даного доказу.

Крім того, факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 підтверджується також показаннями свідків, які були проігноровані судом.

Вважає, що факт спільного проживання є цілком підтвердженим та таким, що визнаний обома сторонами, оскільки навіть сама ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву визнала вказаний факт, на що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав жодної оцінки.

Зазначає, що висновок суду стосовно мінливого характеру та періодичних зустрічей є хибним, так як також спростовується показаннями свідків.

Вказує також, що відповідач ввела суд в оману стосовно його участі у придбанні квартири, оскільки вони постійно брали кредити - спочатку на квартиру, потім на побутову техніку, а також на погашення боргів, також він погашав борги відповідачки, що зайвий раз підтверджує факт ведення ними спільного побуту та господарства, наявність спільного бюджету.

Спірна квартира придбана ними у період фактичних шлюбних відносин з метою проживання в ній їх сім`ї, а тому є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

Крім того посилається на порушення судом норм процесуального права, яке полягає в тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги клопотання його представника про відкладення розгляду справи та розглянув у той же день справу, чим порушив принцип змагальності, його право на подання доказів та відстоювання своєї позиції, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення по суті.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Маслій Т В. просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін за наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 21 грудня 2016 року за договором купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Черняєвою А. О. за реєстраційним № 2021, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_2 , як покупець, зазначила, що на день укладання нею договору купівлі-продажу в зареєстрованому шлюбі вона не перебуває і ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживає, грошові кошти, які витрачаються нею на придбання квартири за цим договором, не є спільною сумісною власністю, а є її особистою власністю, і особи, які могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), витрачені на купівлю вказаного нерухомого майна, у тому числі відповідно до статей 65, 74 Сімейного кодексу України, відсутні (а. с. 28-29, т. 1).

Згідно наданої Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 210129295 від 26.05.2020, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в цілому належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а. с. 6-7, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що не доведено факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 6 травня 2015 року по 27 березня 2020 року, їх спільне проживання має характер періодичних зустрічей, з перервами по різним обставинам, тобто має мінливий характер, а за відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 74 СК України вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Судом також вказано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте сторонами внаслідок їх спільної праці чи спільних коштів, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції та не вбачає підстав для його скасування, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що спірну квартиру було придбано відповідачем на кредитні кошти, одержані ОСОБА_2 за комплексним договором № 86267-66/84 від 05.12.2016, укладеним із ПАТ «Креді Агріколь Банк», та у спірний період відповідач мала власний дохід, достатній для придбання нерухомого майна та виконання зобов`язань за кредитним договором (а. с. 26, 27, 40-41).

Належних та допустимих доказів того, що квартиру було придбано за спільні кошти сторін позивачем по справі не надано і суду таких обставин не доведено. Матеріали справи не містять платіжних документів, які б підтверджували внесення позивачем коштів за квартиру. Додані до апеляційної скарги дублікати квитанцій, у яких відправником зазначена ОСОБА_2 , стосуються погашення заборгованості за іншими кредитними договорами та не свідчать про походження сплачених відповідачем коштів за рахунок спільних доходів сторін, а сам факт укладення позивачем Договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № SM-00000509 від 20.12.2016 на власні цілі та потреби не вказує на спрямування коштів для придбання спірного нерухомого майна.

Наявність обставин, які б доводили виникнення між сторонами усталених відносин, притаманних подружжю, позивачем по справі також не доведено. Лише акт про фактичне проживання громадянина від 12.05.2020, складений двома мешканцями будинку за адресою: АДРЕСА_3 , які для допиту в якості свідків на виклик суду не з`явились, не є доказом створення сторонами сім`ї у розумінні статті 3 СК України, а показання свідків, на які посилається в апеляційній скарзі позивач, не є належними та достатніми доказами, оскільки достовірно цих обставин не доводять.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дослідив усі надані у справі докази, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та відповідні ним висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, не вказують.

Оскаржене рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів апеляційним судом не вбачається.

За таких обставин колегія суддів залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна