КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7076/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Державної податкової служби в м. Києві про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 лютого 2020 року сторони уклали договір про надання послуг №20.02-2020, відповідно до умов якого позивач як виконавець був зобов`язаний надати відповідачу, як замовнику послуги про сприянню у відчуженні об`єкту нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, шляхом розміщення оголошень, пошук покупців, перемовини з потенційними покупцями та інші.

Результатом надання цих послуг повинно бути укладення угоди про відчуження об`єкта нерухомого майна між відповідачем та третьою особою, яку знайшов позивач.

За фактом виконання послуг, відповідач повинен був виплатити винагороду в розмірі 5% від вартості об`єкту нерухомого майна, але не менше ніж 2 000 доларів США (п.4.2 Договору).

Позивач сумлінно виконував свої обов`язки за договором, розмістив на фасаді квартири банер зі своїм номером телефону НОМЕР_1 , вів перемовини з потенційними покупцями та їх представниками виключно в інтересах замовника, здійснював покази квартири, організовував тристоронні зустрічі між замовником, виконавцем та третіми особами й згодом знайшов потенційного покупця - ОСОБА_3 .

Так, на перемовинах між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 сторони дійшли згоди про продаж об`єкту нерухомості за 210000 доларів США та 21 липня 2020 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір авансу (договір завдатку).

Після укладення зазначеного договору, позивач пропонував відповідачу підписати акт приймання-передачі наданих за Договором послуг.

Однак підписувати акт приймання-передачі відповідач відмовилась, заблокувавши аккаунти позивача в мобільних додатках, на телефонні дзвінки та електронні листи не відповідала.

Позивач направив Укрпоштою акт приймання-передачі від 22 липня 2020 року на адресу відповідача, який відповідач отримала, однак відповідач ніяких дій не здійснила, підписаний акт приймання-передачі позивач не отримав, на зв`язок відповідач не виходила.

25 серпня 2020 року відповідач та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 без участі позивача.

Перехід права власності від відповідача до ОСОБА_3 підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна.

Підтвердженням того, що ОСОБА_3 знайшов саме позивач є номер телефону, який належить ОСОБА_3 і з якого вона телефонувала позивачу щодо придбання належної відповідачу квартири, переписку через електронну пошту, що також належить ОСОБА_3 .

Пункт 2.7 Договору встановлює, що сторонами досягнуто взаємної згоди про те, що у випадку укладення Основного договору між замовником та Третьою особою Виконавець має право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому п. 4 Договору.

Пунктом 5.3 Договору встановлено, що у випадку, якщо протягом 6 місяців з моменту розірвання чи закінчення дії договору Замовник укладе Основний договір з Третіми особами, інформацію про яких було надано йому Виконавцем - Замовник зобов`язаний виплатити Виконавцю повну суму винагороди, визначену в п. 4.2.

Однак до цього часу відповідач не розрахувалась за надані позивачем послуги, від підписання акту наданих послуг ухиляється, на телефонні дзвінки не відповідає.

Згідно з договором, винагорода позивача складає 5% від 210 000 доларів США, тобто 10 500 доларів США.

Пунктом 4.3 Договору передбачена виплата винагороди Замовником на протязі трьох банківських днів після отримання вимоги про сплату винагороди у разі, якщо він ухиляється від підписання акту приймання-передачі.

09 вересня 2020 року на адресу відповідача була направлена вимога про сплату винагороди за Договором №20.02-2020 від 20 лютого 2020 року, яку відповідач не отримала, у зв`язку з відсутністю отримувача за вказаною адресою.

Пунктом 5.1 Договору встановлюється відповідальність Замовника у випадку невиконання або неналежного виконання Замовником вимог пп.4.2,4.3 Договору, а саме: Замовник зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 8% від остаточної винагороди та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що обчислюється від несплаченої (несвоєчасно сплаченої) Замовником грошової суми на користь виконавця за кожний день прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки відповідач не виконує свої обов`язки, то відповідно до п.5.1 Договору він повинен сплатити штраф у розмірі 840 доларів США та пеню в сумі 3203,28 грн.

Крім того, позивач поніс судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 4271 грн, 30000 грн витрат на професійну правничу допомогу, 52,20 грн комісія банку за сплату судового збору, а всього 34323,20 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за Договором про надання послуг в сумі 10 500 доларів США, 840 доларів США штрафу, 3203,28 грн пені та 34 323,20 грн судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання послуг від 20 лютого 2020 року №20.02-2020 в розмірі 195 105 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф в сумі 15 608,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 078,96 грн.

У задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

27 січня 2022 року, представник позивача звернувся до Печерського районного суду м. Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування заяви зазначив, що під час ухвалення рішення не було вирішено питання про розподіл судових витрат, а саме: не вирішено питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року, заяву представника ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з основним та додатковим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вони винесені з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що твердження суду першої інстанції, про те, що стороною позивача не було надано доказів у підтвердження того, що реально квартира була продана за 210000 доларів США, крім договору купівлі-продажу, що укладений між відповідачкою і ОСОБА_3 не відповідають дійсності.

Так, між позивачем та відповідачем 20 лютого 2020 року був укладений договір про надання послуг №20.02-2020.

Згідно умов цього договору, позивач був зобов`язаний надати відповідачу послуги по сприянню відчуження об`єкту нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу - розміщення оголошень, пошук набувачів права власності на нерухоме майно, перемовини з потенційними набувачами та ін.

Результатом надання цих послуг повинно бути укладання угоди про відчуження об`єкта нерухомого майна між відповідачем та третьою особою, яку знайшов позивач.

За фактом виконаних послуг, відповідач повинен був виплатити позивачу винагороду в розмірі 5% від вартості об`єкту нерухомого майна, але не менше ніж 2000 доларів США.

Позивач знайшов потенційного покупця - ОСОБА_3 .

У процесі торгів, перемовин між позивачем, відповідачем та ОСОБА_3 сторони дійшли домовленості про купівлю квартири ОСОБА_3 за кінцевою ціною - 210000 доларів США, та 21 липня 2020 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір авансу та в подальшому договір купівлі-продажу квартири.

Судом першої інстанції не було досліджено у повному обсязі всі докази, що були надані позивачем та не надано їм правової оцінки.

У підтвердження того факту, що квартира реально була продана за 210000 доларів США, позивачем було надано:

- переписку між позивачем і ОСОБА_3 . У вказаній переписці позивач і ОСОБА_3 ведуть перемовини, щодо того за яку «реальну суму» може бути продано квартиру та сторони дійшли домовленості, що кінцева вартість квартири становить 210000 доларів США. Після того як було досягнуто згоди, щодо кінцевої вартості квартири, між ОСОБА_3 і відповідачкою було укладено договір завдатку на суму 5000 доларів США;

- електронний лист від імені позивача на електронну адресу відповідачки від 21 липня 2020 року. У листі вказується, що між відповідачкою і ОСОБА_3 було досягнуто згоди про продаж квартири за 210 000 доларів США, підписано завдаток і позивач передав всі контакти покупця ОСОБА_3 відповідачці;

- аудіо запис перемовин під час підписання договору завдатку 21 липня 2020 року, з якого можна встановити, що квартиру реально буде продано за 210 000 доларів США. З аудіо запису також вбачається, що вартість квартири у договорі купівлі-продажу буде відображено відповідно до оцінки, що буде надана, а решта суми буде передана готівкою від покупця до продавця.

Також є докази виклику позивачем таксі в офіс до ОСОБА_3 , одразу після підписання завдатку. Це доводить справжність походження аудіо запису та доводить факт і реальність підписання завдатку. Різниця між часом підписання завдатку і виклику таксі становить 5-10 хвилин, тобто закінчується аудіо, проходить 10 хвилин і приїжджає таксі.

- два відеозаписи, на яких позивач, надає відеозапис всіх переписок, які велися між позивачем і відповідачкою, позивачем і ОСОБА_3 . На відеозаписах видно, що ціна за яку вирішено продати/купити квартиру становить 210 000 доларів США та відповідачка і ОСОБА_3 підтвердили вказану суму.

Судом першої інстанції не було досліджено у повному обсязі всі докази, що були надані стороною позивача до суду та вказані докази підтверджують той факт, що реальна сума, за яку було продано відповідачкою на користь ОСОБА_3 квартири становить 210 000 доларів США, а не як вказано у оскаржуваному рішенні судом 390 2100 грн., що еквівалентно 142 464,40 доларів США.

Звертає увагу на той факт, що відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, отриманого з сайту Державного фонду майна, вартість квартири становить 11507012,28 грн., що становить близько 410 000 доларів США, що є підтвердженням того, що реальна вартість квартири є набагато більшою ніж та, що була відображена у договорі купівлі-продажу квартири, який укладений між відповідачкою і ОСОБА_3 .

Щодо порядку застосування штрафних санкцій, то суд першої інстанції застосував тільки штраф та відмовив у стягненні пені, мотивуючи це тим. що наявне подвійне притягнення до відповідальності за одне правопорушення; при розрахунку штрафу взяв за основу суму вартості квартири, що була вказана у договорі купівлі-продажу, а саме 3902100 грн.

Щодо розрахунку суми штрафу позивач зазначив, що реальна сума угоди, за яку було відчужено відповідачкою квартиру на користь ОСОБА_3 становила 210000 доларів США та у зв`язку з вказаним, сума штрафу, як і пені повинна вираховуватися виходячи від суми винагороди позивача з 210000 доларів США, а не суми, що вказана у договорі купівлі-продажу квартири.

Пунктом 5.1 договору встановлюється відповідальність Замовника у випадку невиконання або неналежного виконання Замовником вимог п.п.4.2,4.3 Договору останній зобов`язується сплатити на користь виконавця штраф у розмірі 8% від остаточної винагороди та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що обчислюється від несплаченої Замовником грошової суми на користь виконавця за кожний день прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання то відповідно до п.5.1 Договору, він повинен сплатити штраф у розмірі 840 доларів США та пеню у розмірі 3203,28 грн.

Щодо відмови суду першої інстанції у компенсації моральної шкоди, зазначив, що вина відповідача полягає у протиправній бездіяльності, а саме у порушенні зобов`язань по договору, ігноруванні позивача, в тому числі в мобільних додатках, мессенджерах та електронній пошті, видаленні переписки, що також призвело до постійних переживань позивача.

Моральна шкода виникла через тривале психоемоційне навантаження у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, що призвело до поступового порушення сну, наростаючої дратливості, відчуття власного обезцінення, згодом став замкнутим, виникли часті конфлікти, як в особистому житті так і на роботі на фоні погіршення психоемоційного стану, так і на фоні відсутності грошей, на які позивач розраховував після підписання угоди між відповідачем та покупцем квартири.

Судом першої інстанції не було надано оцінки доказам, які підтверджували понесення моральних страждань позивачем.

Так, позивач тривалий час проходив лікування, що підтверджується оглядом психіатра від 09 лютого 2021 року, оглядом психіатра 19 лютого 2021 року, чеками про сплату лікування від 09 лютого 2021 року та від 19 лютого 2021 року, чеками на придбання ліків, рецептами на ліки, оглядами психолога 15 березня 2021 року, оглядом психіатра 25 травня 2021 року.

Вищевказані докази підтверджують, що позивач зазнав сильних душевних страждань та проходив тривалий курс лікування і витрачав власні кошти для відновлення свого стану здоров`я.

Щодо незаконності і необґрунтованості оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції, зазначив, що відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу, розмір наданої правничої допомоги склав 60000 грн.

Так, інтереси позивача представляв адвокат Григоренко Ю.С., відповідно до договору про надання правової допомоги від 06 жовтня 2020 року укладеному між Григоренком Ю.С. та ОСОБА_1 .

Повноваження представника були підтверджені ордером, наявним у матеріалах справи.

Адвокат надавав суду першої інстанції заяви по суті справи, письмові та усні пояснення, заявляв клопотання, а саме, було підготовлено і подано до суду: позовну заяву, відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів, клопотання про виклик свідків, доповнення до позовної заяви, клопотання про забезпечення позову.

Також, до подачі позовної заяви, адвокатом було проведено дії, щодо зібрання доказової бази у підтвердження позиції, що в подальшому була викладена у позовній заяві та у інших процесуальних документах, а саме було направлено відповідні адвокатські запити, копії яких наявні у матеріалах справи.

Адвокат неодноразово брав участь у судових засіданнях.

Відповідно до договору, надання послуг підтверджується письмовим звітом виконавця про виконану роботу та актом приймання-передачі правової допомоги.

Акт про надання правової допомоги було підписано після винесення рішення судом 25 січня 2022 року та адвокатом до заяви про ухвалення додаткового рішення було додано детальний опис послуг наданих адвокатом в рамках даної справи.

Отже, стороною позивача було належним чином підтверджено розмір витрат на правничу допомогу, що є підставою для їх стягнення.

Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 60 000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 04 жовтня 2022 року учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

04 жовтня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та проведення судового розгляду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з посиланням на те, що апелянт та його представник знаходяться за мажами України.

У задоволенні вказаного клопотання необхідно відмовити, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів неможливості прибути у судове засідання, у призначені судом дату та час.

Посилання заявника на перебування його та апелянта за межами України, також не підтверджені належними та допустимими доказами.

Щодо прохання заявника надати можливість брати участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Відповідно до ч.2 ст.212 ЦПК України, учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Згідно ч.6 ст.212 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про участь учасника справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду, визначеному судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що прийняття рішення щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції є правом суду.

Положення ст.212 ЦПК України не передбачають обов`язку проведення судового засідання в режимі відеоконференції в разі наявності про це клопотання сторони.

В порушення ч.2 ст.212 ЦПК України, заявником не надано доказів надсилання копії заяви іншим учасникам справи. Крім цього, така заява подана до суду пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання.

Відповідно до ч.2 ст.126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Григоренка Ю.С. про проведення судового засідання у даній справі в режимі відеоконференції підлягає залишенню без розгляду, оскільки воно подане пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а також заявником не надано доказів надсилання копії заяви іншим учасникам справи.

Перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 лютого 2020 року ОСОБА_2 , як замовник, та ФОП ОСОБА_1 , як виконавець, уклали Договір про надання послуг №20.02-2020.

Пунктом 2 договору передбачено, що на час дії Договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язок сприяти відчуженню об`єкту, що належить замовнику на підставі договору купівлі-продажу від 03 лютого 2010 року №283 і який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Для виконання обов`язків на час дії Договору замовник передає виконавцю Ексклюзивні права щодо об`єкту.

Це означає, що виконавець є єдиною особою, яка протягом дії договору має право виконувати дії, які сприяють відчуженню об`єкта в інтересах замовника.

Сторони Договору досягли взаємної згоди щодо початкової вартості об`єкта, яка буде оголошуватися виконавцем при проведенні переговорів з третіми особами, у тому числі в засобах масової інформації та може бути скоригована у процесі продажу, виключно за домовленістю сторін - 233000 доларів США.

Сторонами досягнуто взаємної згоди про те, що у випадку укладення основного договору між замовником та третьою особою виконавець має беззаперечне право на отримання винагороди в розмірі, передбаченому пунктом 4 договору.

Згідно з підпунктом 3.3.9 пункту 3, у день підписання між замовником та третьою особою оферти, акцепту, попередньої угоди, договору (протоколу) про наміри або іншої угоди щодо укладення в майбутньому основного договору - підписати акт приймання-передачі наданих за Договором послуг.

Відповідно до підпункту 4.2. пункту 4 Договору, розмір винагороди виконавця за Договором становить 5% від кінцевої ціни продажу об`єкту, але не менше ніж 2000 доларів США.

Зазначені грошові кошти замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві в день правочину, за фактом підписання основного договору або акту приймання-передачі наданих за договором послуг.

У тому випадку, якщо замовник уклав основний договір, і при цьому замовник ухиляється від підписання акту приймання-передачі, винагорода в сумі, визначеній в підпункті 4.2 Договору підлягає сплаті виконавцю протягом 3 банківських днів з моменту пред`явлення відповідної вимоги виконавцем у письмовій та (або) електронній формі.

У разі несплати винагороди замовником, зазначена вимога є підставою для звернення виконавця до суду з позовом про відшкодування заборгованості замовником.

Підпунктом 5.1 пункту 5 Договору передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання замовником вимог підпункту 4.2,4.3 Договору, останній зобов`язується сплатити на користь виконавця штраф у розмірі 8% від остаточної винагороди (з розрахунку підпункту 4.2) та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що обчислюється від несплаченої (несвоєчасно сплаченої) замовником грошової суми на користь виконавця за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

У випадку, якщо протягом 6 місяців з моменту розірвання чи закінчення дії Договору, замовник укладе Основний договір з третіми особами, інформацію про яких було надано йому виконавцем - замовник зобов`язаний виплатити виконавцю повну суму винагороди, визначену в підпункті 4.2 Договору.

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 20 липня 2020 року, крім випадку, коли виконавець виконає взяте на себе за договором зобов`язання достроково.

Зобов`язання за Договором діють до повного їх виконання.

У випадку невиконання або неналежного виконання замовником взятих на себе Договором зобов`язань щодо підписання акту приймання-передачі наданих за Договором послуг та оплати цих послуг виконавця, Договір діє до повного розрахунку замовника з виконавцем.

05 березня 2020 року користувачем із номером телефону НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 розміщено на сайті ТОВ «Адреса» оголошення НОМЕР_6 про продаж квартири у будинку АДРЕСА_3 із опублікуванням зображень квартири та рекламувалось до 22 липня 2020 року, що підтверджується листом ТОВ «Адреса» від 06 жовтня 2020 року №06-01.

Аналогічне оголошення було розміщено на сайті порталу «Countri.ua».

14 травня 2020 року ОСОБА_1 замовив та оплатив ФОП ОСОБА_5 170 грн за банер із зображенням «Продаж» та зазначенням номеру телефону НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1

17 липня 2020 року ОСОБА_1 був знайдений покупець ОСОБА_3 , з якою 21 липня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на суму 5000 доларів США.

У подальшому, 25 серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали основний договір купівлі-продажу, відповідно до якого зазначену квартиру продано за 3902100 грн, що еквівалентно 142464,40 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання послуг у розмірі 195105 грн, а також штраф у розмірі 15608,40 грн., суд першої інстанції виходив з того, що належним та допустимим доказом вартості об`єкту нерухомості, а саме: квартири АДРЕСА_1 є договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Об`єкт нерухомості було продано за 3902100 грн, сума винагороди ОСОБА_1 , передбачена пунктом 4 Договору, у розмірі 5% становить 195105 грн.

Інших доказів вартості зазначеного нерухомого майна позивачем не надано.

Оскільки чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, суд першої інстанції з урахуванням принципу розумності та справедливості, прийшов до висновку стягнути з відповідача користь позивача штраф у розмірі 8% від остаточної винагороди з розрахунку підпункту 4.2. пункту 4 Договору.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право.

Згідно зі статтею 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1-3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 ЦК України визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окрім цього, цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі, та, які полягають у позбавленні його певних прав або у заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом на підставі доказів наданих сторонами, було вірно установлено, що між сторонами було укладено договір, досягнуто згоди стосовно всіх його умов, з якими відповідач погодилася, що підтверджується її підписом без будь-яких застережень.

Отже, при укладенні Договору відповідач вільно та свідомо погодилася виконувати усі зазначені в ньому зобов`язання.

Крім того, позивачем були надані докази про належне виконання ним умов Договору, а саме: розміщення оголошень на відповідних інтернет-сайтах, розміщення банеру на фасаді квартири, що належала відповідачу, що в подальшому зумовило звернення до нього потенційного покупця - ОСОБА_3 , та в кінцевому результаті укладення основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача винагороди у розмірі 5% вартості об`єкту нерухомості, передбаченої пунктом 4 Договору, а також штрафу у розмірі 8% від такої винагороди з розрахунку підпункту 4.2. пункту 4 Договору.

Розмір винагороди було розраховано від суми продажу квартири, зазначеної у договорі купівлі-продажу від 25 серпня 2020 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Інших доказів вартості нерухомого майна позивачем не надано.

ОСОБА_2 своїм правом на подання апеляційної скарги не скористалась, що може свідчити про те, що вона погодилась з рішенням суду першої інстанції та стягнутої з неї суми винагороди та штрафу.

Відмовляючи позивачу у стягненні на його користь з відповідачки моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідача.

Проте повністю з такими висновками колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

За змістом ч.1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч.3 ст.23 ЦПК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як роз`яснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно роз`яснень, наведених у п.9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стороною позивача були додані до позовної заяви докази, які підтверджують складові, зазначені в абз.2 ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України та абз.2 п.5 Постанови №4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема даними огляду психіатра 09 лютого 2021 року, даними огляду психіатра 19 лютого 2021 року, даними огляду психолога 15 березня 2021 року, даними огляду психіатра 25 травня 2021 року, рецептами на ліки, що підтверджує факт заподіяння позивачу моральних та фізичних страждань; глибину фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей позивача та позбавлення його можливості їх реалізації; психологічні умови, в яких знаходиться позивач; емоційний стан позивача.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди апеляційний суд виходить з того, що моральна шкода позивачу завдана протиправною бездіяльністю відповідача, що полягає у порушенні зобов`язань по договору, ігноруванні відповідачем позивача, що призвело до переживань останнього.

Згідно практики ЄСПЛ деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №94, п.96).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року №35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

При ньому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права.

Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.

Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.

Колегія суддів вважає, що стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн відповідатиме принципу розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.1,13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегією суддів ухвалено нове рішення в частині вирішення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди та стягнуто на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000 грн, відповідно, підлягає зміні розмір судових витрат, який підлягає стягненню на користь позивача за подання ним позовної заяви.

Так, судом першої інстанції було задоволено позовні вимоги позивача на 45% та відповідно, пропорційно до задоволених позовних вимог, стягнуто на користь позивача судовий збір у розмірі 20 78,96 грн.

З урахуванням стягнутої апеляційним судом моральної шкоди, позовні вимоги позивача задоволено на 47,77%, а тому розмір судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає збільшенню з 2 078,96 грн до 2 412,99 грн.

Відповідно, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 7,14%, а тому йому повинен бути відшкодований судовий збір за подання апеляційної скарги, за рахунок ОСОБА_2 у розмірі 599,74 грн.

Окрім всього, ухвалюючи додаткове рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи документи, надані представником позивача, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу, адже цей розмір має бути доведений та документально підтверджений.

Колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з пунктами 4,6,9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 29 Закону України "Про адвокатуру" визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.

Згідно зі ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі "Заїченко проти України" (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Детального опису наданих послуг, виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги по справі, позивачу були надані такі юридичні послуги як: консультації з клієнтом та узгодження правової позиції в рамках цивільної справи, правовий аналіз наданих клієнтом документів, збір доказів в рамках цивільної справи, підготовка і подача позовної заяви до суду, підготовка і подача інших заяв до суду в рамках цивільної справи ( клопотання про витребування доказів, клопотання про виклик свідків, доповнення до позовної заяви, клопотання про забезпечення позову), відповідь на відзив на позовну заяву, участь у судових засіданнях.

Надання вказаних послуг повністю підтверджується матеріалами справи, зокрема: Договором про надання правничої допомоги від 06 жовтня 2020 року, Детальним описом наданих послуг за Договором про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року, Актом про надання правової допомоги за Договором про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року, Письмовим звітом виконавця про виконану роботу за Договором про надання правової допомоги від 25 січня 2022 року.

Виходячи з вищенаведених норм права, встановлених обставин справи та наданих доказів, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 60 000 грн., підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам (47,77%), що становитиме 28 662 грн.

Підсумовуючи викладене вище, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, а з останньої підлягає стягненню моральна шкода на користь ОСОБА_1 у розмірі 10000 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає зміні, шляхом збільшення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 2 078,96 грн. до 2 412,99 грн.

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року підлягає залишенню без змін.

В свою чергу, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року підлягає скасуванню, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 28662 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат змінити, збільшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , з 2 078,96 грн. до 2 412,99 грн.

В решті рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 599 (п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 74 коп.

Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2022 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 28 662 (двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 02 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана