Справа № 465/4003/20
№ провадження 2/453/48/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року Сколівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Ясінського Ю.Є

секретаря судового засідання Гринюк Л.Я.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе Львівської області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановив:

09 липня 2020 року позивач Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 31424 гривні 23 копійки. Судові витрати покласти на відповідача.

31 серпня 2020 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Марків Ю.С. відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників.

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Марків Ю.С. від 18 лютого 2021 року справу направлено за підсудністю до Сколівського районного суду Львівської області.

18 травня 2021 року до Сколівського районного суду Львівської області надійшла справа (№465/4003/20) з Франківського районного суду м. Львова.

Справу передано судді Ясінському Ю.Є. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

Ухвалою суду від 24 травня 2022 року справу прийнято до провадження.

21 грудня 2021 року на адресу суду надійшла заява представника позивача Пучак І. (вх.№ЕП -1480) про уточнення позовних вимог, в якій представник позивача просить стягнути із ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість за неустойку у сумі 21272 гривні 48 копійок.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 14 грудня 2007 року Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики та ОСОБА_2 було укладено договір оренди приміщення, мансарди, №Ф-5856-7(Надалі - Договір), згідно якого позивач здав, а відповідач прийняв в оренду нежитлові приміщення першого поверху, мансарди, загальною площею 20.00 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , із цільовим призначенням нежитлові приміщення для творчої майстерні. Договір укладено на термін з 14 грудня 2007 до 13 грудня 2010 року.

Відповідно до пункту 7.2 Договору вбачається, що договір оренди визначає обов`язком орендаря сплачувати орендну плату своєчасно і в повному обсязі. Пункт 5.6 Договору передбачає, що орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць через перерахування коштів на рахунок орендодавця. Однак, всупереч умовам укладеного Договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача Галаджун М. уточнені вимоги позовної заяви підтримала та просила такі задовольнити в повному обсязі з підстав викладених, в такій та в письмових поясненнях від 03 жовтня 2022 року.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав посилаючись на його безпідставність та з підстав, викладених у письмових поясненнях від 10 січня 2021 року (вх.№4253) та 14 липня 2022 року (вх.№3161). Просить застосувати до вимог позивача позовну давність та відмовити у їх задоволення внаслідок пропуску цього строку.

З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються уточнені позовні вимоги, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно до вимог ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 14 грудня 2007 року був укладений договір оренди нерухомого майна №Ф-5856-7 між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_2 , відповідно до якого орендодавець на підставі наказу управління комунальної власності від 16 жовтня 2007 №814-О, договору оренди від 29 листопада 2004 року №Ф-2383-4, передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що знаходиться на балансі ЛКП «Старий квартал». Об`єктом оренди є нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20.00 кв.м., з цільовим призначенням для "творчої майстерні".

Відповідно до п.4.1. вищевказаного Договору, термін оренди визначений на 2 роки 364 дні з 14 грудня 2007 року до 13 грудня 2010 року.

В подальшому договір був пролонгований у зв`язку з відсутністю заяв про розірвання даного договору.

Відповідно до п.9.1 даного Договору, повернення орендодавцю об`єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії договору або дострокового його припинення чи розірвання.

Відповідно до п.9.6 Договору, у разі припинення або розірвання договору, орендар повинен повернути орендодавцеві об`єкт оренди в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану об`єкту оренди з вини орендаря.

Згідно статті 764 ЦК України, ч.2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (редакція чинна на момент припинення договору), у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін.

Аналогічне положення містить і п. 4.3 договору.

Відповідно до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, висловленої в постанові від 6 лютого 2020 року в справі № 915/1429/19, юридичний аналізстатті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» дозволяє зробити висновок про те, що спеціальні правові норми регламентують здачу в оренду державного та комунального майна та в імперативному порядку визнають продовженим договір оренди на той же строк та на тих же умовах, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору оренди не заявить про припинення або зміну умов договору оренди.

Відповідно до п.10.2 за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України.

Судом встановлено, що позивачем були виконані всі зобов`язання, взяті на себе за вказаним Договором оренди, а відповідачем, в свою чергу, не виконано умови такого, оскільки ним не було сплачено у встановлений договором строк грошові кошти за користування приміщення, що в свою чергу, призвело до істотного порушення умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 626 та ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, і є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

У ч.ч. 1, 5, 6 ст. 762 ЦК України вказано, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно ч.1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено договір.

Згідно зі ч.2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Згідно рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2020 року у справі №465/4783/17 за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути об`єкт оренди - позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути об`єкт оренди загальною площею 20,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Львівським апеляційним судом постановою від 26 липня 2021 року у справі №465/4783/17 рішення Франківського районного суду м. Львова залишено без змін. Даним рішенням встановлено, що договір є припиненим з 11 грудня 2016 року.

На виконання даного рішення суду ОСОБА_2 було повернуто приміщення та підписано акт приймання передачі від 30 липня 2021 року ( даний акт знаходиться в матеріалах справи).

Судом встановлено, що договір припинено 11 грудня 2016 року. Проте відповідач продовжував користуватись приміщенням у зв`язку з чим здійснювалося нарахування неустойки у розмірі подвійної орендної плати за період з 12 грудня 2016 року по 30 липня 2021 року, тобто до моменту повернення приміщення.

З наявної в матеріалах справи довідки №4-2302-39988 від 26 жовтня 2021 року, складеної Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, заборгованість ОСОБА_2 (договір №Ф-5856-7 від 14 грудня 2007 року, площа 20 кв.м.) станом на 21 жовтня 2021 року складає 21272, 48 грн.

Окрім того, суд частково приймає до уваги позицію відповідача ОСОБА_2 , який просить застосувати строки загальної позовної давності.

Згідно з ч.1 ст. 256 , ч.1 ст. 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилом ч.1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, вирішуючи питання про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Саме така позиція знаходить своє відображення упостановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц.

Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із довідки №4-2302-39988 від 26 жовтня 2021 року, складеної Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, ОСОБА_2 здійснював платежі з 01 січня 2012 року до 01 листопада 2016 року. Починаючи з 01 грудня 2016 року по 01 січня 2020 року останній жодних платежів не здійснював. З позовом до суду позивач звернувся лише 09 липня 2020 року. Тобто позивач пропустив строк позовної давності для звернення з вимогами за період з 01 січня 2017 року по 01 січня 2020 року, як наслідок, відповідно до ст. 257 ЦК України, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для заявлення вимог за више вказаний період.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Оскільки представник позивача не вказав на поважність причин пропущення строку позовної давності, відтак суд не вбачає причин для його поновлення.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованості в сумі 11 094 гривні.

У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 2102 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково, а саме на 52%, а тому стягненню з відповідача пропорційно частці задоволених вимог підлягає 1093 грн. 04 коп.

Керуючись ст.ст. 5, 12-13, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради заборгованість у розмірі 11094 (одинадцять тисяч дев`яносто чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 1093 (одну тисячу дев`яносто три) грн. 04 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, (місце знаходження: м. Львів, пл. Галицька, 15, ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП- НОМЕР_1 ).

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2022 року

Суддя Сколівського районного суду Ю.Є. Ясінський

Львівської області