Справа № 199/3031/22
(2/199/1624/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

02.11.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Дніпра цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд з даним позовом до відповідача, зазначивши, що вона зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 . Наведена кімната не приватизована, позивач є основним квартиронаймачем.

27 серпня 1985 позивач була зареєстрована в спірному житловому приміщенні. ОСОБА_2 , відповідач по справі, є сином позивачки та був зареєстрований у кімнаті з 29.06.2004 року. В 2010 році відповідач почав мешкати окремо від позивача переїхавши до орендованої квартири. Однак на даний час залишається зареєстрованими в спірному житловому приміщенні.

В спірній кімнаті відповідач не має жодних особистих речей, не проживає і не з`являється з 2015 року. Реєстрація його місця проживання має лише формальний характер. Позивач сплачує комунальні платежі не тільки за себе, а ще й за відповідна. Не знімаючись з реєстрації та не сплачуючи витрати по утриманню кімнати, відповідач таким чином чинить позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, у зв`язку з чим виникла необхідність зняття відповідача з реєстрації.

Відповідач правом на подачу письмового відзиву на позов не скористався.

Суд, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до довідки КП ДМР «Жилсервіс-5» № 2356 від 25.11.2021 року у кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 07.08.1989 року, основний квартиронаймач, та її син ОСОБА_2 з 29.06.2004 року.

Відповідно до актів комісії КП «Жилсервіс-5» від 24.08.2021 року, 23.11.2021 року, 14.02.2022 року, зі слів сусідів ОСОБА_2 у вказаній кімнаті не проживає.

Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписом ст. 127 ЖК України, гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання.

Згідно положення ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Частина 2 вказаної норми передбачає, що якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Статтею 128 ЖК України передбачено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Позивачем суду на підтвердження факту непроживання ОСОБА_2 надані акти КП «Жилсервіс-5» від 24.08.2021 року, 23.11.2021 року, 14.02.2022 року, однак у даних актах не зазначений строк непроживання відповідача за вищевказаною адресою, який необхідний для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою зберігається намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місяця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Таким чином, позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами факт відсутності відповідача, понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у спірному жилому приміщенні.

Відповідно до ст. 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

За змістом рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Крім того, суд враховує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про права дитини).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006р.).

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що матеріали справи не містять підтвердження обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

З урахуванням результату розгляду справи, суд вважає за необхідно судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Керуючись ст.ст. 12,81, 133,141, 263-265 ЦПК України, ст. 319 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Судові витрати позивача у вигляді судового збору віднести за її рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко