КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/6136/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУ НП у м. Києві), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ ДКСУ у м. Києві) про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих.

На обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 15 травня 2020 року громадянка ОСОБА_2 нанесла йому удари по голові дерев`яною палкою. За даним фактом 18 травня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відповідні відомості та відкрито кримінальне провадження № 0002761 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, в якому він має процесуальний статус потерпілого.

В результаті нанесених ударів позивач отримав тілесні ушкодження у вигляді забійної рани тім`яної ділянки голови, а під час зазначеної події були присутні свідки: його брат - ОСОБА_3 , дружина брата - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про що 12 червня 2020 року ними складено відповідний акт.

Однак, СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві не було допитано ані свідків, ані особу, що вчинила неправомірні дії, ані позивача як потерпілого, відсутній протокол огляду місця події та не витребувано з експертної установи результати судово-медичної експертизи, яка проводилась на підставі постанови слідчого щодо встановлення ступеня тілесних ушкоджень.

Позивач систематично звертався з клопотаннями до начальника поліції, підрозділу дізнання та дізнавача з вимогою допиту свідків та учасників правопорушення, витребування висновку експертизи, але бажаного результату це не дало, він лише отримував формальні відповіді.

Постановою старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 20 червня 2020 року кримінальне провадження № 0002761 від 18 травня 2020 року було закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року зазначену постанову скасовано.

Позивач вказав, що звертався зі скаргою до Київської місцевої прокуратури № 2, на що 19 жовтня 2020 року отримав відповідь про те, що досудове розслідування триває, дізнавачу було надано письмові вказівки щодо проведення слідчих дій та про результати кримінального провадження № 0002761 його буде поінформовано підрозділом дізнання Дарницького УП ГУ НП у м. Києві.

Також позивач звертався до суду зі скаргою про визнання протиправною бездіяльності дізнавача та зобов`язання вчинити певні дії. Скаргу було задоволено ухвалою Дарницького районного суду м. Києва 8 грудня 2020 року. Проте вимоги ухвали слідчого судді не виконано і 25 грудня 2020 року кримінальне провадження № 0002761 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Згідно із ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року постанову дізнавача відділу дізнання Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 25 грудня 2020 року скасовано та відновлено досудове розслідування. Крім того, ухвалою суду від 7 липня 2021 року за скаргою позивача зобов`язано дізнавача розглянути його клопотання як потерпілого від 24 червня 2021 року з дотриманням вимог статті 220 КПК України.

За наведених обставин позивач вважає, що дізнавачем не проведено необхідних заходів для збирання доказів та забезпечення повного і всебічного досудового розслідування, спрямованого на встановлення істини у справі, що свідчить про бездіяльність слідчих, внаслідок якої позивачу завдана моральна шкода, що полягає у необхідності вжиття додаткових зусиль для захисту прав, зміни звичайного способу життя, душевних стражданнях та порушенні честі як сторони кримінального провадження, яку він оцінив у розмірі 500 000 грн та просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

Стягнуто з ДКСУ на користь держави 908 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ГУ НП у м. Києві не надано доказів щодо вжиття заходів щодо встановлення причин та умов, які стали підставою для звернення позивача до Дарницького УП ГУ НП у м. Києві, натомість позивачем не надано доказів обгрунтування визначення моральної шкоди у розмірі 500 000 грн, а відтак, на переконання суду, розмір моральної шкоди у розмірі 25 000 грн буде співмірним та достатнім для відновлення порушених прав позивача.

В апеляційній скарзі відповідач ГУ НП у м. Києві просить зазначене рішення скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що матеріали позовної заяви та ухвала про відкриття провадження у справі на адресу ГУ НП у м. Києві не надходили, тому останнє було позбавлене можливості захищати свої інтереси та направити до суду відзив. Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення на його користь за рахунок державного бюджету відшкодування моральної шкоди, спричиненої бездіяльністю органів досудового розслідування, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказана ним бездіяльність працівників органів досудового розслідування була визнання незаконною. В матеріалах справи відсутні відомості щодо рішень судів, якими встановлена незаконність дій посадових осіб органів досудового розслідування. При цьому перевірка правомірності дій чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства чи прокуратури при проведенні дій, передбачених КПК України, не відноситься до компетенції судів загальної юрисдикції, що підтверджується позицією Верховного Суду, яка викладена в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 243/9826/16-ц, від 3 квітня 2019 року у справі № 454/3015/15-ц, 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18.

У своїй апеляційній скарзі ДКСУ просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Аргументи цієї апеляційної скарги полягають в тому, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завданням моральної (немайнової) шкоди є правопорушення, що включає складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними, проте ДКСУ не є учасником спірних правовідносин, у позові не наведено жодного доказу її вини щодо заподіяння моральної шкоди позивачу, тому вона безпідставно має статус відповідача у даній справі. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Оскільки ДКСУжодним чином не порушила право позивача та шкоду йому не завдавала, то стягнення судового збору за рахунок бюджетних асигнувань, передбачених на її утримання, є неприпустимим. ДКСУвважає, що суд першої інстанції не встановив відсутність неправомірної бездіяльності посадових осіб відповідача при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002761, а саме щодо розгляду клопотань про проведення процесуальних та слідчих дій.

У відзиві на апеляційні скарги ГУ ДКСУ у м. Києві просить вимоги ГУ НП у м. Києві та ДКСУ задовольнити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених в апеляційних скаргах відповідачів.

Відзив позивача на подані апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити з таких підстав.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі оскаржуване судове рішення не відповідає.

Суд установив, що згідно із довідкою Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 15 травня 2020 року № 3867, ОСОБА_1 було оглянуто нейрохірургом 15 травня 2020 року і встановлено діагноз забійної рани тім`яної ділянки голови (а.с. 7).

18 травня 2020 року за зверненням ОСОБА_1 Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві внесено відомості до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, за № 0002761 (а.с. 8).

Відповідно до акту, складеного 12 червня 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та засвідченого адвокатом Войтенко К.В., вказані три особи стали свідками кофлікту між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який відбувся 18 травня 2020 року за адресою: пров. Грузинський,6-А , в результаті якого ОСОБА_2 нанесла тілесні ушкодження багатьма ударами табуретом по голові, перешкоджала у користуванні виділеною кімнатою (а.с. 9).

Листом від 17 червня 2020 року СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві повідомив представника позивача ОСОБА_7 , що слідчим відділом здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0002761 від 18 травня 2020 року, проводяться необхідні слідчі дії та заходи з метою повного, всебічного розслідування та дослідження обставин прийняття законного рішення. Процесуальними керівниками є ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с. 10).

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року у справі № 753/15524/20 задоволено скаргу ОСОБА_7 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , постанову старшого слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м. Києві Кудлай М.О. від 20 червня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0002761 скасовано та відновлено досудове розслідування (а.с. 11-13).

Згідно із листом Київської місцевої прокуратури № 2 від 19 жовтня 2020 року № 52-2931-20 позивачу повідомлено про те, що постановою прокурора від 19 жовтня 2020 року визначено підрозділ дізнання Дарницького УП ГУ НП у м. Києві органом, який буде здійснювати подальше досудове розслідування у формі дізнання в рамках кримінального провадження № 0002761 від 18 травня 2020 року та в порядку статті 36 КПК України дізнавачу надано письмові вказівки про проведення слідчих дій (а.с. 15).

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 8 грудня 2020 року у справі № 753/20726/20 задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано дізнавача відділу дізнання Дарницького УП ГУ НП у м. Києві в рамках кримінального провадження № 0002761 від 18 травня 2020 року у встановлений строк провести слідчі та процесуальні дії, а саме: допитати свідків, позивача як потерпілого, ОСОБА_2 та витребувати з експертної установи результати експертизи щодо ступеня щодо ступеня тілесних ушкоджень і приєднати до матеріалів справи (а.с. 14).

Листом від 31 грудня 2020 року за вих. № 1111/125/22/01-2020 відділ дізнання ГУ НП у м. Києві повідомив позивачу, що 25 грудня 2020 року інспектором відділу дізнання Дарницького УП Лазебною Д.О. кримінальне провадження № 0002761 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України і станом на теперішній час дане рішення не скасовано у встановленому порядку (а.с. 16-17).

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року у справі № 753/617/21 задоволено скаргу ОСОБА_1 , постанову дізнавача відділу дізнання Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 25 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0002761 від 18 травня 2020 року скасовано та відновлено досудове розслідування (а.с. 18-19).

Також, 7 липня 2021 року слідчим суддею Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/13175/21 постановлено ухвалу, якою скаргу позивача задоволено частково, зобов`язано дізнавача розглянути клопотання потерпілого ОСОБА_1 від 24 червня 2021 року у триденний строк з моменту одержання копії вказаної ухвали з дотриманням вимог статті 220 КПК України(а.с. 20).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння моральної (немайнової) шкоди іншій особі.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди бездіяльністю слідчого (дізнавача) Дарницького УП ГУ НП у м. Києвіу кримінальному провадженні № 0002761, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 травня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України.

Так, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом пунктів 1, 3 частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження.

За частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого, дізнавача чи прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13 січня 2020 року в справі № 227/2572/19 (провадження № 61-20488св18), від 17 січня 2020 року в справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19), від 04 березня 2020 року в справі № 639/1803/19 (провадження № 61-18842св19), від 01 квітня 2020 року в справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 13 травня 2020 року в справі № 638/8636/17 (провадження № 61-40480св18), від 20 травня 2020 року в справі № 337/3375/17 (провадження № 61-11586св19), від 20 травня 2020 року в справі № 639/6736/18 (провадження № 61-12512св19), від 23 червня 2020 року в справі № 554/108/18 (провадження № 61-41514св18), від 24 червня 2020 року в справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19), від 30 червня 2020 року в справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 03 липня 2020 року в справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20), від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув уваги, що ухвали слідчих суддів про задоволення або часткове задоволення скарг ОСОБА_1 на дії та бездіяльність уповноважених осіб (слідчого, дізнавача) Дарницького УП ГУ НП у м. Києві, яка полягала у прийнятті постанов про закриття кримінального провадження та не проведенні інших слідчих і процесуальних дій відповідно, свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, дізнавача чи прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає позивач.

Само по собі скасування ухвалами слідчих суддів постанов (слідчого, дізнавача) про закриття кримінального провадження № 0002761 від 18 травня 2020 року за скаргами позивача не свідчить про протиправність дій (бездіяльності) цих уповноважених осіб правоохоронного органу та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси ОСОБА_1 були поновлені відповідними ухвалами слідчих суддів Дарницького районного суду м. Києва.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

В ході розгляду справи позивач не довів наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Доводи позивача фактично зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями уповноважених осіб (слідчого, дізнавача) у кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції безпідставно виходив з доведеності позивачем належними і допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, встановлення факту протиправності дій/бездіяльності правоохоронного органу, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) уповноважених осіб зазначеного органу та їх вини в заподіянні цієї шкоди.

Відтак, оскільки матеріали справи не підтверджують, що внаслідок дій/бездіяльності посадових осіб ГУ НП у м. Києві позивачу було спричинено моральні страждання, місцевий суд зробив помилковий висновок про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 462/6400/18 (провадження № 61-12319св19) та від 14 лютого 2020 року у справі № 757/20989/18 (провадження № 61-18771св19).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Доводи позивача про те, що незаконність постанов про закриття кримінального провадження підтверджена ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року у справі № 753/15524/20 та від 19 січня 2021 року у справі № 753/617/21, якими зазначені постанови були скасовані та відновлено досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні № 0002761, не свідчать про обгрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує, що вказаними діями позивачу завдана моральна шкода.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ГУ НП у м. Києві, ДКСУ, ГУ ДКСУ у м. Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих.

Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема: з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи те, що з позивача в силу пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, а колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційних скарг відповідачів та відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачами у межах даної справиу вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційних скарг необхідно компенсувати останнім за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 29 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих відмовити.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у місті Києві та Державній казначейській службі України за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, по 375,00 грн (триста сімдесят п`ять гривень) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги кожному.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко