Постанова

Іменем України

09 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 522/20750/16-ц

провадження № 61-36св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`я Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Гірняк Л. А., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання заповіту недійсним та усунення від спадщини.

В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 . При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, їй стало відомо про наявність заповіту від його імені, складеного 28 квітня 2016 року, на ім`я онука ОСОБА_2 . Стверджувала, що між нею, її сестрою ОСОБА_7 та їх батьками існувала домовленість щодо розподілу спадщини, за якою позивачу повинна була відійти квартира АДРЕСА_1 . Посилалася на те, що після смерті матері вона разом з ОСОБА_7 поселили батька за його згодою у Свято-Архангело-Михайлівський жіночий монастир, оскільки ОСОБА_7 не мала можливості утримувати останнього, а позивачу необхідно було виїжджати за кордон. При цьому, позивач доручила догляд за батьком ОСОБА_8 , що проживала в будинку АДРЕСА_2 . У листопаді 2015 року ОСОБА_7 та відповідач забрали ОСОБА_6 з монастиря з можливістю користуватися пенсією ОСОБА_6 . При цьому, ОСОБА_9 помістив свою матір ОСОБА_7 до лікувального закладу, не доглядав за нею та дідом, в той час коли позивач перераховувала кошти на догляд як батька, так і сестри. На час складення заповіту від імені ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 04 вересня 2015 року перейшла у власність ОСОБА_10 , а отже не входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_6 . Вважала, що складення зазначеного заповіту відбулося не особисто спадкодавцем, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, що свідчить про недійсність заповіту в силу вимог частини другої статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

З урахуванням викладеного та уточнень, позивач просила суд визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_6 на користь відповідача, посвідчений 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д. А., та усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 .

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_11 задоволено частково. Визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д. А. В задоволенні позову у іншій частині відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не мав фізичних вад або хвороб, що обмежували його здатність вчинити підпис на заповіті, а тому в приватного нотаріуса не було підстав застосовувати правила частини четвертої статті 207 ЦК України та посвідчувати заповіт за відсутності особистого підпису ОСОБА_6 на заповіті. За таких обставин суд вважав, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало його волі.

Відмовляючи у задоволенні вимог про усунення відповідача від права на спадкування, суд виходив із недоведеності факту ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю, а також того, що спадкодавець перебував у безпорадному стані та потребував допомоги.

Постановою Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив зі того, що в матеріалах справи відсутні дані щодо будь-яких захворювань ОСОБА_6 , які б унеможливлювали підписання тексту. Також суд дійшов висновку про те, що обґрунтовано висловитись про можливість чи неможливість ОСОБА_6 писати (ставити підпис) у вказаний термін неможливо. Посилання апелянта на неможливість підписання ОСОБА_6 заповіту внаслідок похилого віку (83 роки), апеляційний суд вважав припущенням, а показання допитаних в суді першої інстанції свідків оцінив, як суперечливі.

Постановою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_12 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_11 про визнання заповіту недійсним скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання заповіту недійсним та передаючи справу на новий розгляд в цій частині, суд касаційної інстанції виходив із того, що наявність підстав для підписання заповіту іншою, аніж заповідач, особою, а також для посвідчення заповіту при свідках, якщо заповідач не може сам прочитати заповіт, може доводитись в суді не лише медичними документами про стан здоров`я заповідача, а й іншими доказами, тому висновок суду першої інстанції про те, що наявність підстав для підписання заповіту за правилами частини четвертої статті 207 ЦК України може підтверджуватися виключно медичними документами, а їх відсутність свідчить про недійсність заповіту, є помилковим.

Також касаційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції допитав як свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що зазначені в заповіті, як свідки, а також ОСОБА_15 , яка підписала заповіт, однак рішення суду першої інстанції взагалі не містить оцінки показань допитаних свідків. У свою чергу, апеляційний суд в оскарженій постанові вибірково навів показання двох ( ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ) із семи допитаних судом першої інстанції свідків, при цьому сконцентрувавши свою оцінку не на обставинах посвідчення заповіту та волевиявленні ОСОБА_6 , з приводу яких свідки надавали свої пояснення, а на обставинах, значення яких для розгляду справи суд не вказав.

Водночас суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи недійсність заповіту тим, що у нотаріуса не було підстав застосовувати правила частини четвертої статті 207 ЦК України, помилково не заслухали пояснень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Корнік Д. А. з приводу обставин посвідчення заповіту, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, його не залучили, незважаючи на те, що такі повноваження мав як суд першої інстанції так і апеляційний суд в силу пункту 1 частини першої статті 365 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, яка була чинною на час закінчення підготовки справи до апеляційного розгляду.

Крім того, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, ухваливши судове рішення про часткове задоволення позову, не в повній мірі врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 542/1135/15-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 619/3226/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 564/1226/16-ц, не навів оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які міститься у справі, не мотивував відхилення таких доказів, як показань свідків. А суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги, зазначені недоліки не усунув, не з`ясував всіх обставин, які необхідні для правильного вирішення справи та дійшов передчасного і недостатньо вмотивованого висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Корнік Д. А.

Останньою постановою Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_16 задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_11 про визнання заповіту недійсним скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_11 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_11 про визнання заповіту недійсним та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що заповіт є законним, оскільки ОСОБА_6 в силу фізичних вад (поганого зору), про що зазначено у заповіті, не міг самостійно підписати заповіт, а тому він був підписаний ОСОБА_15 , у присутності двох свідків, що відповідає встановленому порядку посвідчення заповіту.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У грудні 2021 року представник ОСОБА_11 - ОСОБА_4 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року, в якій, з урахуванням уточнень, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що на день посвідчення оскаржуваного заповіту квартира АДРЕСА_1 не належала ОСОБА_6 , оскільки на підставі договору довічного утримання від 04 вересня 2015 року вона перейшла у власність ОСОБА_10 ;

- не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_14 щодо обставин складення та підписання оскаржуваного заповіту;

- не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які медичні документи на підставі яких виявлені будь-які захворювання ОСОБА_6 ;

- проігнорував те, що похилий вік спадкодавця ОСОБА_6 не є доказом наявності у нього фізичної вади або хвороби по зору;

- не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 та від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц.

Також до касаційної скарги представник ОСОБА_11 - ОСОБА_4 додала клопотання про зупинення дії постанови Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року.

У травні 2022 року ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_11 - ОСОБА_4 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 січня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_11 - ОСОБА_4 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_11 - ОСОБА_4 на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано матеріали справи № 522/20750/16-ц із Приморського районного суду м. Одеси; відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення дії оскаржуваної постанови апеляційного суду; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У травні 2022 року матеріали справи № 522/20750/16-ц надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 квітня 2016 року о 17 год 00 хв за адресою: АДРЕСА_3 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д. А. посвідчено заповіт ОСОБА_6 , згідно якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, ОСОБА_6 заповів своєму онуку ОСОБА_2 .

При посвідчені заповіту були присутні свідки: ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , які зачитали текст заповіту заповідачу вголос та проставили свої підписи на ньому, а також за дорученням ОСОБА_6 та в його присутності заповіт підписала ОСОБА_15 .

У тексті заповіту зазначено про неможливість самостійно підписати заповіт ОСОБА_6 у зв`язку з фізичними вадами (поганим зором).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Шостою Одеською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 222/2016 щодо майна померлого ОСОБА_6 .

До нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулись: 16 травня 2016 року онук ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 дочка

ОСОБА_18 пояснень свідка ОСОБА_15 , яка допитана судом першої інстанції, вбачається, що вдома у ОСОБА_6 , при присутності нотаріуса та свідків був зачитаний заповіт, з яким ОСОБА_6 повністю погодився, та на його прохання заповіт підписала ОСОБА_19 .

З пояснень свідка ОСОБА_14 , які надані у суді першої інстанції вбачається, що під час складання заповіту, крім нього були присутні нотаріус та ОСОБА_15 і ОСОБА_13 . Нотаріус дав бланк, вони його зачитали та підписали. Також свідок зазначив, що ОСОБА_6 потребував догляду, був слабкий, однак все розумів, тому за нього заповіт підписала інша особа.

З пояснень свідка ОСОБА_13 , які надані в суді першої інстанції, вбачається, що її запрошено для складання заповіту разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , в її присутності нотаріус запитала у ОСОБА_6 , чи бажає він скласти заповіт на онука ОСОБА_20 , на що ОСОБА_6 надав ствердну відповідь, потім заповіт був зачитаний у голос, та ОСОБА_6 з ним повністю погодився.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1244 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Вимоги, щодо форми та порядку посвідчення заповіту, встановлені статтями 1247-1253 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (тут і надалі в редакції, чинній на час посвідчення заповіту 28 квітня 2016 року, далі - Порядок № 296/5).

Відповідно до вимог пункту 1.7 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.

Згідно з пунктом 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Відповідно до пункту 1.10 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 нотаріус при посвідченні заповіту зобов`язаний роз`яснити заповідачу зміст статті 1241 ЦК України про право на обов`язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 ЦК України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору.

Згідно з пунктом 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю.

Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.

Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про визнання заповіту недійсним та ухвалюючи в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що заповіт є законним, оскільки ОСОБА_6 в силу фізичних вад (поганого зору), про що зазначено у заповіті, не міг самостійно підписати заповіт, а тому він був підписаний ОСОБА_15 , у присутності двох свідків, що відповідає встановленому порядку посвідчення заповіту.

Доводи касаційної скарги про те, що на день посвідчення оскаржуваного заповіту квартира АДРЕСА_1 не належала ОСОБА_6 , оскільки на підставі договору довічного утримання від 04 вересня 2015 року вона перейшла у власність ОСОБА_10 , Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Наявна у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформація свідчить про те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2017 року у справі № 522/10173/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2018 року та постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у незміненій частині, позов ОСОБА_2 задоволено, договір довічного утримання (догляду) від 04 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_10 визнано недійсним, скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 .

Отже, на момент посвідчення оскаржуваного заповіту квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_6 і він мав право на розпорядження цим майном.

Крім того, питання належності квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 не може вплинути на суть вирішення цього спору, оскільки предметом позову ОСОБА_11 є оскарження заповіту, посвідченого 28 квітня 2016 року, в якому спадкодавець не окреслив спадкову масу, а заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося своєму онуку ОСОБА_2 .

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14 та постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 та від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції встановлено різні фактичні обставини справ та різний предмет спору, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які медичні документи на підставі яких виявлені будь-які захворювання ОСОБА_6 є безпідставними, оскільки аналіз положень частини четвертої статті 207, статей 1247, 1248, 1253 ЦК України, глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 свідчить про те, що наявність підстав для підписання заповіту іншою, аніж заповідач особою, а також для посвідчення заповіту при свідках, якщо заповідач не може сам прочитати заповіт, може доводитись в суді не лише медичними документами про стан здоров`я заповідача, а й іншими доказами. У цій справі таким доказами є показання свідківта пояснення приватного нотаріуса Корнік Д. А., яка посвідчувала оспорюваний заповіт.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою апеляційним судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_11 - ОСОБА_4 є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков А. С. Олійник С. О. Погрібний