Справа № 137/334/20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" листопада 2022 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Желіховського В.М.

секретаря судових засідань Голота О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Літин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Літинського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В позові зазначає, що 21.02.2002 між нею та відповідачем по справі було укладено договір дарування, а саме відповідачеві ОСОБА_2 було подаровано цілий житловий будинок з прибудовою, житловою площею 45,3 кв.м,, який був посвідчений у державного нотаріуса Літинської державної нотаріальної контори Строзюк Т.С. №355, внаслідок чого відповідачка стала власником вищезазначеного житлового будинку.

Проте вважає, що вищезазначений договір дарування укладений з порушенням чинного законодавства, та є таким, що суттєво порушує її права та охоронювані законом інтереси, оскільки вона є власником даного будинку, будувала його та проживала в ньому.

Вказує, що у даному будинку, разом з нею проживала ОСОБА_2 з чоловіком, так як знімала частину будинку.

У 2002 відповідачка ОСОБА_2 запропонувала викупити її будинок за суму 8000 доларів США, однак так як в неї не було всієї суми коштів, просила розстрочити виплати на 6 (шість) років, взамін на це вона буде її доглядати весь цей час, утримувати її, оскільки вона є жінкою похилого віку.

Вона погодилась на пропозицію відповідачки, оскільки потребувала строннього догляду, тому передала її усі документи на будинок, щоб та займалась оформленням.

21 лютого 2002 у приватного нотаріуса було оформлено договір.

У нотаріуса вона підписала усі необхідні документи та не читала їх взагалі, оскільки повністю довіряла відповідачці.

Після укладення договору, ОСОБА_2 виконувала свої обіцянки належним чином, повністю забезпечувала її, частково сплатила за будинок 1000 доларів США.

Згодом між ними склалися напружені, неприязні стосунки, відповідач відмовилась надавати її допомогу, вона стала погрожувати її, що оскільки є власником, тому може вигнати її з будинку та продати його. В зв`язку з чим, позивач змушена була виїхати до іншого місця проживання.

Позов мотивує тим, що при підписанні договору дарування вона помилялась в умовах та в наслідках його складання, які для неї мають істотне значення, так як відповідачка ввела її в оману, внаслідок чого договір був укладений під впливом помилки, а також вчинено під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах.

За таких підстав змушена звернутися до суду з вказаним позовом і просить визнати недійсним договір дарування від 21.02.2002 укладений між нею та ОСОБА_2 посвідчений державним нотарісуом Літинської державної нотаріальної контори Строзюк Т.С. за реєстраційним №355.

22.12.2020 до суду надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, де позивачка просить визнати (поновити) за нею право власності на житловий будинок з прибудовою за адресою АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась.

Адвокат Оверковський К.В. представник позивача ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі. Позовну заяву підтримує повністю та просить її задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Заяв чи клопотань не надходило.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. З урахуванням письмової позиції позивача, досліджених доказів та вимог закону суд визнає за необхідне за згодою позивача на підставі ст. 280 ЦПК України постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до Договору дарування будинку 21.02.2002 (а.с.3) ОСОБА_1 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар належний її на праві приватної власності цілий житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки від 20 лютого 2002 (а.с.4) ОСОБА_2 підтверджує, що зобов`язується сплатити ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8000 доларів США, за те, що ОСОБА_1 відчужує на неї свій житловий будинок. Також, до сплати повної суми зазначеній в даній розписці вона зобов`язується утримувати ОСОБА_1 матеріально, а саме купувати по необхідності їжу, ліки тощо.

Також, судом досліджено завірені матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування 21.02.2002 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .(а.с.59-66).

При вирішенні спору суд зважає на те, що відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно вимог ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Натомість, відповідно до вимог ст. 744 ЦК Україниза договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно вимог ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, зокрема, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зі змісту статей 203, 717 ЦК України слідує, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16. Крім того, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом роз`яснення нотаріусом суті договору дарування його сторонам, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що на час укладення оспорюваного договору вона потребувала сторонньої допомоги, а тому 21.02.2002 подарувала відповідачу будинок взамін на опіку з її боку. При цьому наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем ОСОБА_1 та її представником адвокатом Оверковським К.В. не довели жодними належними та допустимими доказами, що договір дарування від 21.02.2002 був укладений внаслідок помилки, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довела порушення її прав.

На підставі викладеного вище та ст. 172 СК України, ст.30, 41, 203, 215, 216, 229, 717, 722, 744 ЦК України, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-268, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Копію заочного рішення протягом 2 діб направити відповідачеві та роз`яснити, що заяву про перегляд заочного рішення відповідач може надіслати до суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів з дня проголошення рішення до Вінницького апеляційного суду через Літинський районний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.