Справа № 761/8359/21
Провадження № 2/761/4137/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Гюлалієвій Ф.Р.,

за участю представника позивача Клима В.І. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Клим В.І. з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг від 10.01.2020.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі Договору про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг від 10.01.2020 вона передалавідповідачу виключні майнові права на Знак, яким вона володілана підставі Свідоцтва України на знак для товарів та послуг «DipMe» № 257101, видане Державною службою інтелектуальної власності від 10.04.2019.

Зазначає, що відповідачемна підставі цього Договору було здійснено державну реєстрацію Договору шляхом публікації в офіційному бюлетені відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг та внесено до Державного реєстру Свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомості про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, передбачений умовами Договору від неї до відповідача.

Поряд з цим вказує, що заумовами Договору вона має право отримати від відповідача винагородуза передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, а відповідач зобов`язана сплатити їй винагороду за це. При цьому, вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою.

На виконання умов Договору вона виконала свої обов`язки та передала відповідачу визначені Договором виключні майнові права на знак для товарів і послуг.

Однак, в порушення умов Договору Відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо сплати винагороди за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, чим істотно порушила норми Договору, що є підставою для його розірвання в судовому порядку.

При цьому, позивач зазначила, що від підписання окремої фінансової угоди щодо порядку розрахунків за Договором відповідач ухилилась.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 19.03.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 11.10.2021 за клопотанням представника позивача витребувано у Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) належним чином посвідчену копію Договору про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг від 10.01.2020 за підписом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також інші надані документи відносно набуття та передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, яким ОСОБА_3 володіла на підставі Свідоцтва України на знак для товарів та послуг «DipMe» №257101 від 10.04.2019.

10.11.2021 на виконання ухвали суду від 11.10.2021 від ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) до суду надійшли витребувані судом документи.

У судовому засіданні, призначеному на 08.07.2022 представник позивачапозов підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши представників сторін, повно і всебічно дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 1113 ЦК України за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що має виключні майнові права) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах.

Укладення договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності не впливає на ліцензійні договори, які були укладені раніше.

Умови договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, що погіршують становище творця відповідного об`єкта або його спадкоємців порівняно з становищем, передбаченим цим Кодексом та іншим законом, а також обмежують право творця на створення інших об`єктів, є нікчемними.

Факт передання виключних майнових прав інтелектуальної власності, які відповідно до цього Кодексу або іншого закону є чинними після їх державної реєстрації, підлягає державній реєстрації (ч. 2 ст. 1114 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи та судом встановлено 10.01.2020 між ОСОБА_3 (Співволоділець 1) та ОСОБА_4 (Співволоділець 2) було укладено Договір про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг (далі - Договір»), відповідно до якого Співволоділець 1 передає Співволоділецю 2 виключні майнові права на Знак, яким він володіє відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів та послуг «DipMe» № 257101 (далі - Свідоцтво), видане Державною службою інтелектуальної власності від 10.04.2019щодо усього переліку товарів і послуг, а Співволоділець 2 отримує виключні майнові права на Знак на умовах, визначених цим Договором та який засвідчений власними підписами сторін.

На підставі Договору відповідачем було здійснено державну реєстрацію Договору шляхом публікації 10.04.2020 в офіційному бюлетені «Промислова власність» відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу виключних майнових прав на Знак для товарів і послуг« DipMe » від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , реєстраційний номер 26677,що підтверджується рішенням Міністерства розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства України від 13.03.2020.

Відповідно до п.2.2 Договору сторони погодили, що після підписання цього Договору, публікації в офіційному бюлетені відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг в обсязі та порядку, встановлених чинним законодавством України, та внесення до Державного реєстру відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, відповідно до Свідоцтва, Співволоділець 2 стає одноособовим право володільцем всіх виключних майнових прав на Знак, що випливають зі Свідоцтва, відповідно до статті 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг».

Згідно п. 3.1 п.п. 3.1.1. Договору Співволоділець 1 має право отримати від Співволодільця 2 винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг.

В свою чергу, відповідно до положень п. 3.4. Договору Співволоділець 2 зобов`язується: належним чином виконувати умови цього Договору (п. 3.4.1.);сплатити Співволодільцю 1 винагородуза передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, вказаних у Свідоцтві (п.3.4.3.).

Тобто зазначеною нормою Договору було прямо визначено обов`язок Відповідача сплатити Позивачу винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг.

За п. 4.1 Договору вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою.

Зазначеною нормою Договору було визначено обов`язок сторін підписати окрему фінансову угоду щодо порядку розрахунків за Договором.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення суб`єктивного права стало підставою для звернення позивача до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цього, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, при цьому, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про такепорушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення прававимагати розірвання договору на підставі частини другоїстатті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 № 910/2861/18).

Відповідно до загальних положень про зобов`язання, визначених, зокрема, у статтях 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

При зверненні до суду позивач вказувала, що відповідачка не виконала своїх зобов`язань за Договором щодо сплати їй винагороди за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, чим істотно порушила умови Договору, що є підставою для його розірвання.

Разом з тим, враховуючи вищенаведене та положення ст. 651 ЦК України, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів визначених законом критеріїв на підтвердження наявності шкоди, завданої відповідачем цим порушенням, розмір реальних збитків або упущеної вигоди, який не дозволяє їй отримати очікуване при укладенні договору. В той час як позивач вважає, що договір має бути розірваним, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору щодо свого обов`язку сплатити позивачу винагороду, що у розумінні положень ст. 651 ЦК України не є істотним порушенням.

Крім цього, за п. 4.1 Договору вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою, однак, дана угода в матеріалах справи відсутня, а також, судом не встановлено, що відповідач якимось-чином ухиляється від підписання даної угоди.

Крім того, відповідно до п. 7.1. Договору сторони будуть вживати всіх заходів для вирішення спірних питань і розбіжностей, що будуть виникати при виконанні цього Договору та/або у зв`язку з ним, шляхом взаємних переговорів. У випадку, якщо Сторони не зможуть дійти згоди шляхом взаємних переговорів, усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають за цим Договором або у зв`язку з ним, у тому числі з питань виконання, порушення, припинення або недійсності цього Договору, підлягають вирішенню в судовому порядку, відповідно до чинного законодавства України.

При цьому, в матеріалах справи відсутні дані, що позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору з відповідачем.

Поряд з цим, слід звернути увагу на наступному.

За змістом положеньч. 1 ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

В свою чергу, відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У будь-якому випадку, при укладенні договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Отже, договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, та навпаки недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним.

Як вбачається із оспорюваного договору, договір є оплатним.

Пунктом 3.4.3. Договору передбачено обов`язок відповідача сплатити позивачу винагородуза передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, вказаних у Свідоцтві, при цьому, вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою ( п. 4.1 Договору).

Тобто, зазначеною нормою Договору було визначено істотну умову Договору - обов`язок сторін підписати окрему фінансову угоду щодо вартості та порядку розрахунків за Договором під час укладення Договору, тобто, фінансова угода повинна бути укладена підчас укладення Договору. Однак, вказана угода сторонами не укладена.

Отже, недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним.

При цьому, ст. 16 ЦКУ не передбачено такий спосіб захисту як визнання договору неукладеним.

Так, згідно з положеннями Постанови Пленуму ВГСУ №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначення договору як неукладеного може бути на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. До того ж позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено; у такому разі можуть заявлятися вимоги, передбачені главою 83 ЦКУ.

Вимога про визнання договору неукладеним є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення. (Правова позиція, викладена в постанові ВСУ від 14.01.2002).

Тобто, до суду мають подаватися позови не про визнання договору неукладеним, а про наслідки неукладеного договору, тобто про повернення майна, набутого без достатньої правової підстави. До того ж суд у будь-якому випадку зобов`язаний спочатку встановити наявність чи відсутність підстав визнання договору неукладеним, а вже потім - можливість застосування відповідних наслідків.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Але це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Узагальнюючи викладене, можна зробити висновок, що сторонами Договору не узгоджено всіх істотних умов договору, адже відсутність фінансової угоди, яка мала бути підписана на стадії укладання Договору, перетворює останній в неукладений, а відтак, суд вважає, що позов є не обґрунтованим, а відтак, відсутні правові підстави для розірвання Договору.

За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства,оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупностісуд дійшов висновку, що обставини на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому позов є таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: