05.10.2022 Єдиний унікальний номер 199/9016/21
Номер провадження: 2/205/1763/2022
05 жовтня 2022 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Амур Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Амур Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, вона, ОСОБА_1 , проживала з ОСОБА_2 (далі Відповідач) однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного життя мають малолітню дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Далі позивач зазначає, що коли їхньому сину було місяців 3, вони перестали проживати однією сім`єю, відповідач виїхав проживати до Польщі, і з того часу відповідач не бачив свого сина. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина та не бажає їх виконувати, не вживає заходів щодо забезпечення норм моралі, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не спілкується з дитиною, не цікавиться життям і розвитком своєї дитини, а також, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини, сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня розірвання шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, тобто з 13.03.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Позивач у судове засідання не з`явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій письмовій заяві просить позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Амур Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради у відкрите судове не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, ніяких заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою суду від 30.08.2022 року у задоволені клопотання позивача про витребування доказів за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Амур Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, вирішено відмовити.
У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про задоволення позову з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що сторони знаходились у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. Від спільного подружнього життя мають малолітню дитину, сина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04.01.2018 року.
Судом також встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 мешкає разом із матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , яка займається вихованням та матеріальним утриманням сина, що підтверджується актом про проживання від 01.02.2022 року.
Оскільки сторона позивача наполягає на неналежному виконанні саме відповідачем свого законодавче закріпленого обов`язку щодо утримання дитини, а також нездійснення ним своїх інших батьківських обов`язків то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом
Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, суд зазначає про наступне.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Разом із цим, відповідно до ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.
Суд вказує, що у відповідності до ч.4 ст.19 СК України при розгляді спорів судом щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування та у відповідності до ч.5 цієї статті подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.
В даному випадку органи опіки та піклування беруть участь у справі не з метою захисту свого суб`єктивного інтересу, а на підставі закону (ст.19 СК України) з метою здійснення покладених на них обов`язків для захисту інтересів конкретної дитини, громадян та держави.
При цьому, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства України, при розгляді позовних вимог про позбавлення особи батьківських прав є обов`язковим наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у розгляді справи.
Разом із цим, матеріалами справи не підтверджено, що в даному випадку позивач зверталась до органу опіки та піклування із заявою про надання відповідного висновку про позбавлення відповідача батьківських прав.
Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В даному випадку сторона позивача не надала суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог стосовно позбавлення відповідача батьківських прав, у тому числі не забезпечила подання до суду відповідного висновку органу опіки та піклування із вказаного питання. Жодних клопотань чи заяв про витребування (забезпечення) такого доказу вказаний учасник справи також не порушував. Внаслідок чого, через означену бездіяльність позивача з цього приводу, суд позбавлений в межах розгляду даної справи встановити факти, які б свідчили про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дітей.
Суд зазначає, що самі по собі по акт про проживання, довідки з закладу дошкільної освіти, відповіді на адвокатські запити, що надані стороною позивача, не є за своєю суттю та змістом висновком органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав. Задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав за відсутності висновку органу опіки та піклування, який мав бути складений задля забезпечення належного розгляду позову, на думку суду не відповідає вимогам статті 19 СК України.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Таким чином, оскільки позивачем за допомогою надання судові достатніх, належних та допустимих доказів не доведено як того, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо нього, так і того що позбавлення відповідача батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дітей, то суд вимушений відмовити в задоволені позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд вказує на наступне.
У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.
В даному випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має.
Доказів утримання таким відповідачем інших осіб матеріали справи не містять.
За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, розмір витрат, які несе позивач на утримання дитини, стан здоров`я та матеріальне становище самої дитини; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи ту обставину,що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину з батька у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання сина та до його повноліття, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 16 листопада 2021 року, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний матеріально утримувати свого сина.
Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явилася, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надала, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Згідно ч.1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Щодо стягнення аліментів за минулий період, а саме, починаючи з дня розірвання шлюбних відносин позивача та відповідача, тобто з 13 березня 2018 року, суд зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Таким чином, оскільки позивач не надала доказів того, що вона вживала позасудових заходів для одержання аліментів із відповідача, який ухилявся від їх сплати, її вимоги про початок стягнення аліментів з 13.03.2018 року задоволенню не підлягають.
Сама по собі та обставина, що мати самостійно утримує дитину, не пред`являючи жодних претензій до батька не є підставою для присудження аліментів за минулий час, у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні позову в частині вимог про стягнення аліментів з 13 березня 2018 року, стягуючи такі аліменти із дня подачі даного позову до суду.
Таким чином, суд вказує на те, що у своїй сукупності позовні вимоги підлягають лише частковому задоволенню, зокрема з відповідача слід стягнути аліменти у вказаному розмірі, а в задоволені решти позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за минулий період слід відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Отже, у зв`язку із відмовою в задоволені позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд доходить висновку, що в даному випадку сплачений судовий збір за таку вимогу необхідно покласти на позивача.
Окрім цього, у зв`язку з тим, що позивач в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнена від сплати судових витрат, а саме за позовну вимогу про стягнення аліментів, то в силу ст.141 ЦПК України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. 150, п. 2 ч. 1 ст. 164, ст. 165 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 265, 280, 430 ЦПК України, суд
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Адміністрація Амур Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , остання відома адреса проживання: Одеська область, Окнянський район, с. Чорна) аліменти на утримання малолітньої дитини, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) батька, щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, на користь матері, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), починаючи з 16 листопада 2021 року.
3. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допустити до негайного виконання.
4. В задоволені решти позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за минулий період відмовити.
5.Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , остання відома адреса проживання: Одеська область, Окнянський район, с. Чорна) судові витрати по справі за позовні вимоги про стягнення аліментів у вигляді судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп. на користь держави.
6. Судові витрати за позовні вимоги про позбавлення батьківських прав покласти на позивача ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.