Справа № 158/1569/22
Провадження № 2/0158/493/22
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 листопада 2022 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Костюкевича О.К.
за участю секретаря - Хмілевської І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В :
Представник ОСОБА_1 адвокат Левчук-Микитюк А.О. звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Житлобуд-2» та здійснював трудову діяльність на посаді лицювальника-плиточника 3 розряду. Відповідно до припису військового комісаріату від 23.09.2019 № 272 направлений 26.09.2019 у 199 навчальний центр м. Житомир для прийняття на військову службу за контрактом. 30.09.2019 ОСОБА_1 на підставі наказу № 83-к від 30.09.2019 було звільнено з ТзОВ «Житлобуд-2». Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.02.2021 визнано дії ТзОВ «Житлобуд-2» протиправними та скасовано наказ № 83-к від 30.09.2019 директора ТзОВ «Житлобуд-2» ОСОБА_2 про звільнення з 30.09.2019 ОСОБА_1 лицювальника-плиточника 3 розряду за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпПУ та поновлено з 30.09.2019 ОСОБА_1 на посаді лицювальника-плиточника 3 розряду ТзОВ «Житлобуд-2». Відповідно до наказу №12 від 24.03.2021 ТзОВ «Житлобуд-2» ОСОБА_1 поновлено на роботі з 30.09.2019.
З врахуванням наведеного, просить суд стягнути з ТзОВ «Житлобуд-2» на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2019 по 24.03.2021 в розмірі 233 318 грн. 96 коп.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.08.2022 по даній справі було відкрито спрощене позовне провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідачем ТзОВ «Житлобуд-2» було подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого просять відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що період з 01.10.2019 по 24.03.2021 коли позивач був поновлений на роботі наказом №12 від 24.03.2021, проте не працював, оскільки проходив службу у Збройних Силах України згідно укладеного ним контракту, не можна вважати часом вимушеного прогулу. Зазначає, що підлягають застосуванню норми ст. 233 КЗпП України у новій редакції, оскільки з 19.07.2022 набрав чинності Закон України №2352-IX від 01.07.2022 щодо тримісячного строку звернення до суду, який позивачем пропущено та не надано доказів наявності об`єктивно існуючих причин такого пропуску.
Представником позивача до суду подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій вказує, що вина відповідача щодо незаконного звільнення позивача з роботи в період часу з 30.09.2019 по 24.03.2021 констатована рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.02.2021, яке набрало законну силу. Відтак, позивач визнаний таким, що був незаконно звільненим та, відповідно, мав право на отримання середньої заробітної плати, проте через дії відповідача її не отримував. Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідачем ТзОВ «Житлобуд-2» було подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому підтримали обставини та твердження наведені у відзиві на позовну заяву. Тому в задоволенні позовних вимог просять відмовити.
Оскільки розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що наказом № 83-к від 30.09.2019 звільнено з роботи ОСОБА_1 лицювальника-плиточника 3 розряду з 30 вересня 2019 року за прогули без поважних причин згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул) (а.с. 7).
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.02.2021 визнано дії ТзОВ «Житлобуд-2» протиправними та скасовано наказ № 83-к від 30.09.2019 директора ТзОВ «Житлобуд-2» ОСОБА_2 про звільнення з 30.09.2019 ОСОБА_1 лицювальника-плиточника 3 розряду за прогули без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпПУ та поновлено з 30.09.2019 ОСОБА_1 на посаді лицювальника-плиточника 3 розряду ТзОВ «Житлобуд-2» (а.с. 14-18).

Відповідно до наказу №12 від 24.03.2021 ТзОВ «Житлобуд-2» ОСОБА_1 поновлено на роботі з 30.09.2019 (а.с. 19).

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суд звертає увагу, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція висвітлена Великою Палатою Верховного Суду, якою у своєму рішенні від 08.02.2022 (справа № 755/12623/19) зроблено висновок, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Аналізуючи викладене вище, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи твердження відповідача щодо застосування до спірних правовідносин норми ст. 233 КЗпП України у новій редакції, оскільки з 19.07.2022 набрав чинності Закон України №2352-IX від 01.07.2022, щодо тримісячного строку звернення до суду, оскільки дані правовідносини виникли між позивачем та відповідачем у 2019 році, тобто задовго до вступу в законну силу Закон України №2352-IX від 01.07.2022.

Крім цього, варто зазначити, що згідно із ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

В силу п. 3 ч. 6 ст. 2 вищевказаного Закону одним із видів військової служби є військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональним органом Служби безпеки України, відповідним підрозділом Служби зовнішньої розвідки України на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Як було встановлено судом в ході розгляду даної цивільної справи, ОСОБА_1 26.09.2019 було підписано контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадових осіб рядового, сержантського (старшинського) складу.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.02.2021 встановлено, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади було незаконним.

Таким чином, враховуючи положення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 мав право на отримання середньої заробітної плати, оскільки виконував обов`язки, пов`язані із проходженням військової служби у Збройних Силах України.

Разом з тим, у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто, Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто, простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

З врахуванням вищенаведеного, суд не бере до уваги твердження відповідача, що у період з 01.10.2019 по 24.03.2021, коли позивач не працював, так як проходив службу у Збройних Силах України згідно з укладеним ним контракту, не можна вважати часом вимушеного прогулу, оскільки вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника, що встановлено рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.02.2021, яке набрало законної сили 23.03.2021.

Крім цього, як зазначалося вище, для виконання обов`язків, пов`язаних із проходженням військової служби у Збройних Силах України, працівники звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається із довідки №39 від 16.08.2020 виданої ТзОВ «Житлобуд-2» про середню заробітну плату (дохід), заробітна плата ОСОБА_1 за липень-серпень 2019 року становить 22 518,88 грн., за липень 7 875,27 грн., за серпень 14643,61 грн., кількість відпрацьованих робочих днів 36 (а.с. 20).

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 22 518,88 грн. / 36 робочих днів = 625,52 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 30.09.2019 по 24.03.2021 включно становить 625,52 грн. * 373 робочих дні = 233 318,96 грн.

Тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 233 318,96 грн., за період 01.10.2019 по 24.03.2021 включно.

Так, спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТзОВ «Житлобуд-2» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід задовольнити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 2333 грн. 19 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 40, 41, 130, 134, 135-1, 147-149, 235 КЗпП України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» на користь ОСОБА_1 , заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.10.2019 по 24.03.2021 в розмірі 233 318 (двісті тридцять три тисячі триста вісімнадцять) грн. 96 коп.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2» в дохід держави 2333 (дві тисячі триста тридцять три) грн. 19 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Левчук-Микитюк Алла Олександрівна, м. Луцьк, вул. Шопена, 22/60, Волинської області.

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-2», м. Луцьк вул. Конякіна, 16 б, Волинської області.

Суддя

Ківерцівського районного суду О.К. Костюкевич

Повний текст судового рішення складений 09.11.2022