ЗОЛОТОНІСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 695/1731/14-ц
номер провадження 2-з/695/34/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2022 рокум. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря Оніщенко Н.В.,

розглянувши в судовому засіданні заяву акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про забезпечення цивільного позову по справі АТ «Перший Український міжнарожний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Перший Український міжнарожний банк» про визнання договору споживчого кредитування удаваним та визнання укладеного договору споживчого кредитування в національній валюті: гривні, -

В С Т А Н О В И В:

Дана цивільна справа перебуває у провадженні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.

01.11.2022р. до суду надійшла заява представника АТ «Перший Український міжнародний банк» про забезпечення позову по даній справі, у якій заявник просив суд накласти в інтересах банку арешт на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 .

Вказана заява мотивована тим, що предметом первісного позову по даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вчиняє дії, які на думку заявника сприяють затягуванню розгляду справи, що свідчить про його намір не виконувати взяті на себе зобов`язання по кредитному договору. ОСОБА_1 має у своїй власності чотири об`єкти нерухомого майна, якого буде достатньо для погашення суми заборгованості перед банком у випадку задоволення його позовних вимог. У зв`язку з тим, що виконання судового рішення про стягнення заборгованості може бути ускладнено через недостатність предмета застави, а відповідач має намір здійснити переоформлення свого нерухомого майна на дружину та інших членів сім`ї, тому заявник вважає за доцільне забезпечити позов шляхом накладення арешту на все майно відповідача.

Суд вивчивши матеріали заяви про забезпечення позову приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями статей 149 та 150 ЦПК України передбачено, що у разі необхідності судом можуть бути застосовані інші види забезпечення позову. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Отже, особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Статтею 12 ЦПК України передбачено принцип змагальності сторін, згідно якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Будь-яке рішення суду має бути законним та належним чином обґрунтованим, спиратися на належні докази, які в силу норм ст., ст. 12, 13, 81 ЦПК України подаються стороною на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Разом із тим вказана заява про забезпечення позову зазначеним вище критеріям не відповідає.

Як вбачається з матеріалів даної справи предметом первісної позовної заяви є стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 5833.69 дол. США та суми штрафів за порушення відповідачем за первісним позовом у розмірі 4940 грн..

Заявником в обґрунтування загрози невжиття заходів забезпечення позову вказується, що відповідач по справі може передати належне йому нерухоме майно іншим особам для уникнення виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог банку.

З метою забезпечення належного виконання рішення суду банк просить накласти арешт на все майно боржника.

Однак такі доводи не можуть бути достатніми для забезпечення позову, оскільки згідно з положенням ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним, що свідчить про те, що особа має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд в межах визначених законом.

Відповідно до доданої до заяви про забезпечення позову інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 313115311 від 24.10.2022р., ОСОБА_1 є власником чотирьох об`єктів нерухомості, серед яких житловий будинок, земельна ділянка, нежитлове приміщення та квартира, які знаходяться в м. Золотоноша Черкаської області. При цьому житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про наміри ОСОБА_1 відчужити будь-яким способом вказане нерухоме майно з метою уникнення виконання судового рішення. При цьому із вказаної вище довідки вбачається, що ОСОБА_1 є власником вказаного нерухомого майна протягом тривалого часу та міг раніше відчужити його будь-яким способом, однак таких дій не вчинив.

Більше того, як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову позовні вимоги стосуються стягнення суми коштів та безпосередньо не пов`язані із майном, на яке заявник просить накласти арешт.

Таким чином, матеріалами заяви взагалі ніяк не доведено в чому саме полягає загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його задоволення та з яких підстав заявник пов`язує виконання рішення цього суду лише шляхом звернення стягнення на дане майно.

Крім того, заявником до суду не надано жодного доказу наміру ОСОБА_1 здійснити таке відчуження на дружину чи інших членів сім`ї про що зазначено у заяву про забезпечення позову.

Також суд зауважує, що звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором відбувається в чітко визначеному законом випадку і тільки після вжиття виконавцем усіх необхідних дій спрямованих на виконання судового рішення.

У заяві про забезпечення позову лише формально заявник посилається на необхідність вжиття заходів забезпечення позову, вказуючи на те, що відповідач може ухилятися від виконання судового рішення шляхом передачі вказаного майна у власність іншій особі. Будь-яких доказів того, що відповідач має намір вчинити такі перешкоди щодо виконання рішення суду чи щодо наявності у відповідача наміру відчужити майно або передати його іншій особі, заявником при поданні заяви про забезпечення позову надано не було.

Посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 17.10.2018 у справі № 183/5864/17-ц.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять жодних доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в подальшому, а доводи заявника фактично ґрунтуються на припущеннях.

На підставі наведеного, заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє позивача на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України.

На підставі зазначеного та керуючись

ст., ст. 149, 150, 153, 157 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про забезпечення цивільного позову по справі АТ «Перший Український міжнарожний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Перший Український міжнарожний банк» про визнання договору споживчого кредитування удаваним та визнання укладеного договору споживчого кредитування в національній валюті: гривні відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів.

Суддя: Середа Л.В.