Провадження № 22-ц/824/4133/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Волкової Анастасії Олександрівни про визнання договору недійсним, відшкодування збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 15 листопада 2018 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_2 завдані йому збитки в подвійному розмірі в сумі 380 000 євро та 1 000 000 грн. моральної шкоди, зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Волкову А.О. скасувати нотаріальну реєстрацію заяви на ім`я ОСОБА_2 про отримання ним 15.11.2018 року грошових коштів в розмірі 330 000 євро, зареєстрованої в реєстрі за № 1035.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.11.2018 року в м. Києві між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким він зобов`язаний повернути відповідачу грошові кошти в розмірі 330 000 євро строком до 12 червня 2019 року, та встановлено графік повернення цих коштів.

Передачу коштів було засвідчено нотаріально завіреною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О. заявою від 15.11.2018 року.

Позивач зазначав, що договір позики був укладений під впливом обману з боку ОСОБА_2 при обставинах того, що у 2018 році відповідач дізнався від нього про те, що останній мав намір продати свій бізнес - виробництво компонентів для миючих засобів, яке було розміщене на підприємстві з організаційно-правовою формою ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ» (колишня назва ТОВ «Капахім Україна»), власником цього бізнесу була його дружина ОСОБА_3 . Однак, оперативне управління та повне розпорядження бізнесу здійснює він.

Крім того, вказував, що ОСОБА_2 вирішив скористатись обставинами його тяжкого майнового стану та заволодіти його коштами шахрайським способом. Для цього відповідач запропонував йому допомогу у продажу та знаходженні покупця на бізнес, який належить його дружині. Він погодився на пропозицію відповідача та доручив йому пошук покупця. На виконання намірів, у травні 2018 року ОСОБА_2 повідомив його, що він начебто знайшов зацікавленого покупця і в цей же час висловив бажання в отриманні гарантій оплати за виконану ним роботу - оформлення переходу до нього частки в розмірі 15% у статутному фонді ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ» з наступним викупом цієї частки за 330 000 євро.

Згідно угоди від 07.06.2018 року відповідач став власником 15% статутного фонду ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ».

Вказував, що ОСОБА_2 , не бажаючи платити податки із доходу, отриманого від продажу йому своєї частки у статутному фонді ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ», почав тиснути на нього, змушуючи його приховати купівлю-продаж частки у статутному фонді угодою позики.

Крім укладеного договору, на вимогу відповідача він надав йому ще й нотаріально завірену заяву від 15.11.2018 року про отримання ним від відповідача 330 000 євро позики.

Вказував, що станом на 20.01.2019 року він передав відповідачу 190 000 євро в рахунок повернення коштів за договором позики, після чого звернувся до відповідача з пропозицією надати доступ до покупця бізнесу, оскільки всі його попередні умови виконав, однак відповідач ухилився від відповіді.

Він відмовився виконувати залишкову частину договору позики в сумі 140 000 євро, вважаючи, що договір позики від 15.11.2008 року є удаваним, недійсним з підстав введення його в оману.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 18 620 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що суд першої інстанції неправильно встановив наявність у відповідача фінансової можливості надати позику, не врахував показань свідків про те, що під час укладення оспорюваного договору не було передачі коштів, що свідчить про те, що договір був удаваним правочином.

Від представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману.

При цьому, суд звернув увагу, що вважаючи договір позики удаваним, що за змістом ч. 1 ст. 235 ЦК України може мати місце лише за умови вільної згоди усіх сторін на його укладання для приховання іншого правочину, позивач одночасно посилається і на укладання ним договору позики внаслідок обману (ст. 230 ЦК України), що суперечить одне одному.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.11.2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 - ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач зобов`язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 330 000 євро строком до 12 червня 2019 року відповідно до графіку повернення коштів (т. 1 а.с. 10-11).

Факт передачі коштів засвідчено нотаріально завіреною заявою від 15.11.2018 року про отримання позивачем від відповідача 1 - ОСОБА_2 суми позики в розмірі 330 000 євро, яка була нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О. та зареєстрована в реєстрі за № 1035 (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до п. 8 договору позики позичальник та позикодавець взаємно підтвердили один одному, що надання неправдивої інформації, а також невиконання взятих на себе за договором зобов`язань, відповідальність щодо яких не встановлена у цьому договорі, тягне правові наслідки, передбачені чинним законодавством України;

-взаємно стверджують один одному та повідомляють усіх заінтересованих у тому осіб, що:

-у момент укладення цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними;

-не визнані в установленому для того порядку недієздатними (повністю або частково);

-не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомлення його суті;

-розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором;

-при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними;

-договір укладається ними у відповідності із їхньою справжньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску;

-договір укладається на вигідних для учасників правочину умовах і не є результатом впливу тяжких обставин;

-правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним);

-цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним);

-володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно зрозуміти сутність договору позики, свої права та обов`язки за ним;

-цей договір вчиняється сторонами за згодою подружжя позичальника та позикодавця.

Відповідно до протоколу загальних зборів ТОВ «Капахім України» № 07/06-2018 від 07.06.2018 року ОСОБА_2 став власником 15% статутного фонду ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ» (Колишня назва ТОВ «Капахім Україна») (т. 1 а.с. 14-16).

На підставі договору купівлі-продажу (відступлення) від 15.11.2018 року відступлено частку ОСОБА_2 у статутному фонді ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ» на користь дружини позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 134-137).

14.12.2018 року на виконання умов договору позики ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 50 000 євро, 26.12.2018 року - 50 000 євро, 18.01.2019 року - 50 000 євро, 26.02.2019 року - 40 000 євро, про що свідчать нотаріально засвідчені приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Савченко С.А. заяви ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 84, 85).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що договір позики від 15.11.2018 року був укладений під впливом обману з боку ОСОБА_2 , що є підставою для визнання спірного договору позики недійсним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №679цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання» (Постанова Верховного Суду від 10 грудня 2018 року справа № 319/1669/16-ц ).

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до абз. другого ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких належних письмових доказів на спростування обставин зазначених в договорі позики, його підписання або повернення грошових коштів відповідачу, позивачем до суду надано не було.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення його в оману стосовно обставин, які впливали на вчинення спірного договору позики, при цьому отримавши грошові кошти позивач повернув відповідачу частину суми позики у розмірі 190 000 євро, тобто позивач чітко розумів всі умови договору позики, що підтверджує власне волевиявлення позивача на укладення договору позики та отримання ним грошових коштів у зазначеному розмірі.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача фінансової спроможності надати позику, оцінюються колегією суддів критично, позаяк спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме, отримання коштів внаслідок продажу своєї частки у статутному капіталі ТОВ «СЛАВСИНТЕЗ» та відомостями про доходи відповідача за 2016 - 2018 роки (а.с. 164-165).

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: