Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4132/21 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 77 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №274/4132/21 за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Бердичівський педагогічний фаховий коледж» Житомирської обласної ради про визнання недійсним контракту, визнання укладеного контракту безстроковим трудовим договором, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 липня 2022 року, яке ухвалено суддею Хуторною І.Ю.

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним контракт, укладений між нею відповідачем 01 вересня 2009 року у частині строку дії контракту з 01 вересня 2009 року до 31 серпня 2012 року, визнати вказаний контракт безстроковим трудовим договором; визнати незаконним та скасувати наказ від 23 серпня 2018 року № 58 КЗ «Бердичівський педагогічний коледж» Житомирської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1 , викладача по класу фортепіано, у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України з 31 серпня 2018 року; поновити її на посаді викладача фортепіано КЗ «Бердичівський педагогічний коледж» Житомирської обласної ради та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2018 року по день винесення судом рішення.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та надання неналежної оцінки наявним у справі доказам. Зокрема, судом проігноровано той факт, що вона має 31 рік безперервної трудової діяльності на постійному місці, порушень трудової дисципліни не допускала, має нагороди та здобутки за участь в міжнародних та регіональних науково-практичних конференціях також має наукові публікації та роботи. Останній запис в трудовій книжці про прийом на роботу датований 20.01.2004 р., який укладений на 5 років, а з 2009 року трудові відносини фактично тривали, оскільки жодна із сторін не заявила про їх припинення то дія контракту від 2004 року повинна вважатися продовженою на невизначений строк. Скаржник вважає, що до неї як до педагогічного працівника незаконно застосовано контрактну форму трудових відносин, замість безстрокового трудового договору, оскільки вона не була науково-педагогічним працівником, не обіймала керівні посади та відповідно до порядку посад працівників, затвердженого КМ України, не належить до категорії осіб, з якими обов`язково укладається контрактна форма трудового договору. Тому застосування директором коледжу контрактної системи серед педагогічних працівників беззаперечно суперечать діючому законодавству у цій сфері.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 51 Кодексу законів про працю України держава гарантує правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що 15 серпня 1987 року ОСОБА_1 призначено на посаду викладача Бердичівського педагогічного училища.

20 січня 2004 року ОСОБА_1 переведено до Бердичівського педагогічного коледжу Житомирської обласної ради викладачем фортепіано на умовах контракту у зв`язку з реорганізацію навчального закладу.

26 січня 2004 року між Бердичівським педагогічним коледжем Житомирської обласної ради та ОСОБА_1 укладено контракт на строк з 26 січня 2004 року по 31 серпня 2009 року.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 01.09.2009 про продовження з нею контракту з 01.09.2009 по 31.08.2012, наказом Бердичівського педагогічного коледжу Житомирської обласної ради № 92 від 01.09.2009 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) ухвалено вважати звільненими з роботи згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2009 педагогічних працівників коледжу, в тому числі і ОСОБА_1 та з 01.09.2009 поновити (переукласти) строковий трудовий договір (контракт) з викладачами та концертмейстерами коледжу терміном на три роки (з 01.09.2009 по 31.08.2012) в тому числі і з ОСОБА_1 викладачем по класу фортепіано (а.с.179 т.2).

Відповідно до витягу з Наказу № 90 від 03.09.2012 Бердичівського педагогічного коледжу Житомирської обласної ради у зв`язку з закінченням строкового трудового договору (контракту) наказано вважати звільненими з роботи згідно п.2 ст. 36 КЗпП України з 31.08.2012 педагогічних працівників коледжу, в тому числі і ОСОБА_1 та з 01.09.2012 вважати поновленим строковий трудовий договір (контракт) з викладачами, коледжу, терміном на три роки (з 01.09.2012 по 31.08.2015), в тому числі із ОСОБА_1 викладачем по класу фортепіано (а.с.183 т.2).

Аналогічним чином поновлено (переукладено) строкові трудові договори (контракти) з позивачем з :

-01.09.2015 по 31.08.2016 Наказом Бердичівського педагогічного коледжу Житомирської обласної ради № 86 від 01.09.2015;

-01.09.2016 по 31.08.2017 Наказом Бердичівського педагогічного коледжу Житомирської обласної ради № 68 від 01.09.2017;

- 01.09.2017 по 312.08.2018 Наказом Бердичівського педагогічного коледжу Житомирської обласної ради № 57 від 31.08.2017.

Наказом від 23 серпня 2018 року № 58 КЗ «Бердичівський педагогічний коледж» Житомирської обласної ради ОСОБА_1 - викладача по класу фортепіано, звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строкового трудового договору (контракту) згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31 серпня 2018 року. Про що позивача ознайомлено під підпис 31.08.2018 р., в цей же день видано трудову книжку, що засвідчено її підписом у Книзі обліку трудових книжок.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 06.06.2019 у справі №274/6853/18, залишеним без змін судом апеляційної інстанції та постановою Верховного Суду від 15.04.2021, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її позову до КЗ «Бердичівський педагогічний коледж» Житомирської обласної ради про визнання наказу № 58 від 31.08.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 » за п. 2 ст. 36 КЗпП України з посади викладача фортепіано у зв`язку з закінченням трудового контракту незаконним та його скасування, поновлення її на роботі на вказаній посаді, стягнення з середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення 31.08.2018 р. по день винесення рішення судом.

Відповідно до заяви про вчинення кримінального правопорушення у Бердичівському РВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 01.08.2019 № 0000857 за фактом підробки невідомими особами наказів про прийняття та звільнення ОСОБА_1 із КЗ «Бердичівський педагогічний коледж» (а.с.125, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що переукладання (поновлення) строкового трудового договору чи продовження його чинності у випадках, що підпадають під ч.2 ст. 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк. Укладення контракту на певний строк, з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України, регулюється ч. 2 ст. 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування ч.2 ст. 39-1 КЗпП України. Суд звернув увагу, що позивачка шляхом подання заяви погодилась на переведення її на роботу на умовах контракту, при цьому строкові контракти укладались за заявами позивачки. Її підписи на контрактах свідчать про погодження нею усіх істотних умов. Також суд дійшов висновку, що наказ відповідача від 23.08.2018 р. № 58 прийнято відповідно до вимог законодавства про працю, підстави для визнання його незаконним та скасування відсутні.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно зі ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до постанови КМ України від 14 червня 2000 року № 963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» посада викладача відноситься до посад педагогічних працівників.

Згідно з п. 10 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою КМ України від 19 березня 1994 року № 170, у контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця.

Отже, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника, та додаткові підстави розірвання договору.

З огляду на положення ст. 21, 23, 24 КЗпП України укладення строкового трудового договору можливе лише за погодженням сторін, а без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Згідно з п.2ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви, чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 шляхом подання заяви 14.01.2004 погодилась на переведення її на роботу на умовах контракту. В подальшому (01.09.2009, 31.08.2012, 31.08.2015, 31.08.2016, 31.08.2017) строкові контракти укладались за заявами ОСОБА_1 . Особисті підписи позивача на контрактах свідчать про погодження працівника з усіма істотними умовами договору (контракту).

Відповідно до п.6.2 Контракту від 31 серпня 2017 року однією із підстав його розірвання є закінчення строку дії (п.2 ст.36 КЗпП України) (а.с.180-181 т.1).

Переукладання строкового трудового договору (контракту) чи продовження строку його чинності у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не передбачає набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.

Згідно з ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Укладення контракту на певний строк, з урахуванням ч. 3 ст. 21 КЗпП України, регулюється ч.2 ст. 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України.

Під час розгляду цивільної справи №274/6853/18 за позовом ОСОБА_1 , судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при відмові у задоволенні вимог про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, давалась оцінка і укладеним сторонами спору контрактам. Зокрема, суди погодились, що шляхом подання заяв про переведення на роботу на умовах контракту, позивач добровільно, на умовах, запропонованих відповідачем, укладала контракти, починаючи з 2004 року і переукладала їх до 2018 року, що засвідчено її підписом і не спростовано жодними належними та допустимими доказами.

Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, суди обґрунтовано відмовили і у задоволенні позовних вимог про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що контракти укладались незаконно, а контракт від 01.09.2009 в частині строку його дії повинен бути визнаний недійсним є безпідставними.

Відповідно до ч.3 ст. 54 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

На виконання даної норми Закону відповідачем видано наказ №100 від 19 листопада 2003 року, яким запроваджено для педагогічних працівників контрактну форму трудового договору згідно з чинним законодавством (а.с.25, 238 т.1).

Розділом 2 Колективної угоди, укладеної на період з 2016 по 2020 роки, визначені вимоги до прийняття на роботу та звільнення працівників. Так, у розділі 2 визначено, що адміністрація зобов`язується здійснювати прийом на роботу педагогічних працівників на умовах передбачених Законом України «Про вищу освіту» та відповідними нормативними документами; здійснювати укладення трудових угод (контрактів) з працівниками згідно з чинним законодавством, нормативними документами, Статутом Бердичівського педагогічного коледжу. Звільнення працівників з ініціативи адміністрації здійснювати лише за умов, передбачених чинним законодавством або трудовою угодою (контрактом); звільнення педагогічних працівників у зв`язку із зменшенням обсягу роботи, скороченням чисельності штату здійснювати лише після закінчення навчального року. Спрямовувати контрактну форму трудового договору на створення умов для виявлення ініціативності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності, правову і соціальну захищеність.

15 серпня 1987 року позивача прийнято на посаду викладача Бердичівського педагогічного училища, у 1992 призначено на посаду викладача по класу фортепіано. Наказом Управління освіти і науки Житомирської облдержадміністрації від 06.11.2003 №273 Бердичівське педагогічне училище реорганізовано у Бердичівський педагогічний коледж. Відповідно до наказу № 100 від 19.11.2003 Бердичівський педагогічний коледж визнаний правонаступником Бердичівського педагогічного училища та запроваджено контрактну форму трудового договору з педагогічними працівниками.

Наказом № 6 від 20 січня 2004 року ОСОБА_1 переведено до КЗ «Бердичівський педагогічний коледж» Житомирської обласної ради викладачем фортепіано на умовах контракту. Цей договір є строковим трудовим договором.

Строкові трудові договори переукладалися між сторонами неодноразово.

Підпунктом 6.2.1 пункту 6.1 зазначено контракту сторони передбачили, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії. При цьому керівник закладу освіти і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитися у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Якщо у цей термін сторони не визначилися, то контракт продовжується на новий термін. Контракт не може переходити в договір на невизначений строк відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначились, то контракт продовжується на новий термін.

Наказом директора коледжу Лейчук А.О. № 58 від 23 серпня 2018 року, вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади викладача по класу фортепіано у зв`язку із закінченням дії трудового договору (контракту) за п. 2 ст. 36 КЗпП України з 31 серпня 2018 року.

Як зазначалось вище, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.06.2019, яке набрало законної сили, звільнення позивача визнано законним. Оскільки суд, у справі, яка переглядається, не знаходить підстав для визнання недійсним контракту від 01.09.2009 в частині строку його дії, позовні вимоги щодо визнання наказу про звільнення незаконним, не можуть бути задоволені, оскільки наказ винесений в повній відповідності до норм КЗпП України та з дотриманням норм трудового законодавства. З цієї ж підстави не підлягають до задоволення вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, оскільки є похідними від вимог про законність чи незаконність наказу про звільнення, яким, до того ж, надавалась оцінка судами під час розгляду справи №274/6853/18.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 липня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий Судді