Справа № 930/2031/21
Провадження № 22-ц/801/1606/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 рокуСправа № 930/2031/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Михайленко А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Манзюка Т. Ю. на рішення Немирівського районного суду Вінницької області у складі судді Царапори О. П. від 13 липня 2022 року,

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом. Просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 25011 грн 00 к.

В обґрунтовування вимог позову зазначав, що 25 липня 2021 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким він надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 25011 грн 00 к., про що ОСОБА_2 склала відповідну розписку, згідно з якою зобов`язалась повернути гроші на першу його вимогу.

ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання цього договору позики недійсним.

На обґрунтування вимог зустрічного позову вказувала, що вона з 2020 року працювала продавцем-касиром в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та перебувала у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_3 , а перед цим з ФОП ОСОБА_4 24 липня 2021 року вона виявила, що гроші, які мала передати експедитору за товар зникли з того місця, де вона їх зазвичай тримала. Про цю подію вона повідомила менеджера ОСОБА_5 25 липня 2021 року працівник служби безпеки магазину ОСОБА_6 , погрожуючи тим, що в разі відмови в магазині буде призначена ревізія, яка виявить більшу суму нестачі, як гарантію повернення коштів власнику після їх виявлення органами національної поліції, змусив її написати розписку про отримання зазначеної суми в борг від ОСОБА_1 .

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 13 липня 2022 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір позики від 25 липня 2021 року у вигляді розписки про отримання ОСОБА_2 у ОСОБА_1 20511 грн 00 к. недійсним.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою не знайшли свого підтвердження, тому що ОСОБА_2 коштів, зазначених у розписці від 25 липня 2021 року, фактично не отримала. Написання власноручно ОСОБА_2 розписки зумовлено тиском на неї зі сторони ОСОБА_7 , який у свою чергу діяв в інтересах та за довіреністю ОСОБА_1 , проте вказаної довіреності суду надано не було. Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 на свої власні потреби суд вважав таким, що не знайшли свого підтвердження, тому що ці кошти їй фактично не надавалися. Розписка від 25 липня 2021 року була написана після виявленої нестачі у магазині, яка становила 20511 грн 00 к. Таким чином зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Манзюк Т. Ю., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 13 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ОСОБА_1 та відмову у зустрічному позові ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу, який би підтвердив описані у зустрічній позовній заяві обставини. Рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущенні, що боргова розписка була написана у зв`язку з недостачею грошових коштів у магазині. Вказував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у будь яких правових відносинах (трудових, цивільних чи інших), ОСОБА_1 не є власником чи іншим бенефіціаром магазину, у якому працювала ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_2 адвокат Лахнік А. О. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи, встановлених судом правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 25 липня 2021 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в розмірі 20511 грн 00 к., які ОСОБА_2 зобов`язалась повернути на першу вимогу ОСОБА_1 . Претензій до цілісності та якості отриманих купюр не має.

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу відповідно до розписки від 25 липня 2021 року у розмірі 20511 грн 00 к. у строк до 16 серпня 2021 року.

25 липня 2021 року о 10 год 00 хв. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 25 липня 2021 року о 09 год 59 хв. в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виявили крадіжку грошових коштів на суму 20511 грн 00 к. Крадіжка сталась 24 липня 2021 року невідомими особами, невідомим шляхом. Заявниця: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000204, заведеного 26 липня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК України), 24 липня 2021 року приблизно 14 год 00 хв. дві невідомі особи жіночої статі, ймовірно будучи у злочинній змові із невідомою особою чоловічої статі, під час перебування у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скориставшись неуважністю продавця цього магазину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_2 , умисно, таємно з корисливих спонукань шляхом вільного доступу здійснили крадіжку грошових коштів в сумі 20511 грн 00 к., що знаходились у підсобній кімнаті вказаного магазину.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, установивши, що факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 підтверджується борговим документом розпискою від 22 травня 2017 року, у якій зазначено як про отримання від ОСОБА_1 суми позики, так і зобов`язання її повернути на першу вимогу, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у первісному позові.

В той же час відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як роз`яснив Пленум Верховного суду України у пункті 21 постанови від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Статтями 12, 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо форми та змісту договору позики і його оспорення через безгрошів`я, оспорювання правочину, вчиненого внаслідок насильства або погрози його застосування, у взаємозв`язку із процесуальними правилами доказування вказує на те, що у разі наявності у позикодавця розписки, яка містить зазначення про отримання відповідної суми грошей та обов`язок щодо їх повернення, тягар доказування того, що гроші насправді не передавались або передавались у меншій сумі лежить саме на позичальнику, який повинен довести цю обставину письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, окрім показань свідків, доказами. Якщо ж договір укладений під впливом насильства, то таке насильство також має бути підтверджено належними, достовірними та достатніми доказами.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилалася на те, що грошові кошти за вказаним договором позики фактично їй не надавалися, а розписка була написана після здійснення на неї психологічного тиску через виявлену нестачу у магазині.

Проте доказів, які б спростовували факт отримання нею грошових коштів від ОСОБА_1 у справі не має, як і доказів застосування до неї погроз з боку ОСОБА_7 під час написання розписки.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що сам по собі факт виявлення нестачі (крадіжки) ввірених ОСОБА_2 грошових коштів не виключає можливості отримання такої суми у позику, зокрема задля погашення (гарантування погашення) відповідної нестачі і не може бути беззаперечним доказом недійсності договору позики через його безгрошів`я.

Разом з тим позивач просив стягнути з відповідачки 25011 грн 00 к., в той час, як сума позики, зазначена у розписці ОСОБА_2 становить 20511 грн 00 к., а тому позов підлягає задоволенню частково в розмірі фактично отриманої ОСОБА_2 суми, зазначеної в розписці.

Статтею 133 ЦПК України установлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Манзюк Т. Ю. підлягає задоволенню частково, шляхом часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема у розмірі 20511 грн 00 к., що у відсотковому співвідношенні складає 82 % від заявленої суми у позові (25011 грн 00 к.) і відмови у позові ОСОБА_2 , то згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 744 грн 56 к. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 1116 грн 84 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно з частинами першою четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як видно з матеріалів справи, разом з позовною заявою представник ОСОБА_1 адвокат Манзюк Т. Ю. надав суду першої інстанції договір про надання професійної правничої допомоги від 10 серпня 2021 року, замовлення на надання професійної правової допомоги від 10 серпня 2021 року, акт про надання професійної правової допомоги від 10 серпня 2021 року, розрахункову квитанцію про оплату послуг в сумі 5000 грн 00 к.

Крім того, разом з апеляційною скаргою адвокат Манзюк Т. Ю. надав апеляційному суду замовлення на надання професійної правової допомоги від 21 липня 2022 року, акт про надання професійної правової допомоги від 27 липня 2022 року, розрахункову квитанцію про оплату послуг в сумі 6000 грн 00 к.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 поніс витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 11000 грн 00 к.; подані адвокатом Манзюком Т. Ю. докази щодо розміру цих витрат свідчать про їх реальність та співмірність зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим на виконання робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; позовні вимоги щодо стягнення боргу задоволено частково, зокрема у розмірі 20511 грн 00 к., що у відсотковому співвідношенні складає 82 % від заявленої суми у позові (25011 грн 00 к.), то враховуючи приписи пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в суді першої та апеляційної інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в загальному розмірі 9020 грн 00 к. (4100 + 4920).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 383 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Манзюка Т. Ю. задовольнити частково.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 13 липня 2022 року скасувати і постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 20511 (двадцять тисяч п`ятсот одинадцять) грн 00 к.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10881 (десять тисяч вісімсот вісімдесят одну) грн 40 к., з яких 744 (сімсот сорок чотири) грн 56 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання позову, 1116 (одна тисяча сто шістнадцять) грн 84 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, 4100 (чотири тисячі сто) грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, надану у суді першої інстанції та 4920 (чотири тисячі двадцять) грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, надану у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення виготовлено 04 листопада 2022 року.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. М. Шемета