РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

24 жовтня 2022 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Шпортун С.В.,

за участю секретарів судового засідання Белінської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач), обґрунтовуючи підставність позову тим, що 02.04.2020 ОСОБА_2 позичив у нього, ОСОБА_1 , кошти в сумі 12 000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 30.09.2020, про що власноручно написав розписку відповідного змісту, однак коштів не повернув, зустрічей уникає, за адресою вказаною в розписці відсутній, що стало підставою звернення до суду із даним позовом, у якому позивач просить суд стягнути з останнього борг за розпискою від 02.04.2020 в сумі 12 811,74 тисяч доларів США, які складаються з: 12 000 тисяч доларів США - сума основного боргу; 415,74 доларів США - відсотки за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 03.04.2020 по 30.09.2020; 396 доларів США - пеня за прострочення виконання зобов`язань, а також просив вирішити питання судових витрат.

У визначений судом строк відповідач не надав до суду відзиву.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

02.12.2020 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.02.2021 цивільну справу вирішено передати на розгляд Липовецького районного суду Вінницької області за підсудністю.

Ухвалою Липовецького районного суду від 02.03.2021 прийнято до розгляду дану цивільну справу, розгляд справи вирішено здійснювати спочатку, за правилами спрощеного позовного провадження, призначивши розгляд справи по суті, з повідомленням (викликом) сторін.

У визначений судом строк відповідач заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін не надав, також не надав зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився, у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність, також позивач надав згоду на ухвалення заочного рішення у даній справі.

Відповідач повідомлявся неодноразово про день та час розгляду справи шляхом направлення судової повістки за зареєстрованою адресою місця проживання, яка була встановлена судом за інформацією відповідного органу.

Судом встановлено, що копія позовної заяви з додатками та судовими повістками повернулась на адресу суду відділенням поштового зв`язку з відміткою про «відсутність адресата за вказаною адресою».

За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, ч.2, 4, 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України, у разі якщо судове повідомлення направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, і повернуто відділом поштового зв`язку з посиланням на відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, відмовою адресата від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

У зв`язку з викладеним, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, про що було постановлено ухвалу 24.10.2022.

Ураховуючи те, що сторони в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно і безпосередньо оцінивши зібрані у справі докази, встановив, що 02.04.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір позики, в підтвердження чому є оригінал розписки (а.с.29), яка була безпосереднім об`єктом дослідження судом, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 12 000 тисяч доларів США, що по курсу НБУ складає 333 045, 60 грн., які зобов`язався повернути у строк до 30.09.2020.

Сторони у договорі узгодили, що у разі прострочення строку повернення коштів відповідач несе обов`язок щодо сплати на користь позивача пені в розмірі 0.22 % за кожен день прострочення.

Із розрахунку наданого позивачем на обґрунтування вимог станом на 15.10.2020 заборгованість відповідача за Договором позики від 02.04.2020 становить 12 811,74 тисяч доларів США та складається із наступного: 12 000 тисяч доларів США - сума основного боргу; 415,74 доларів США - відсотки за користування позикою: 396 доларів США - пеня за прострочення виконання зобов`язання.

Між сторонами виник спір з приводу повернення коштів, отриманих у позику.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року N 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості), що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, у своїй постанові від 16.01.2019 дійшла висновку, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення основного боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N 14-134цс18, № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465це18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14- 446цс18).

Відповідно до приписів ч.1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором .

Аналізуючи зібрані у справі докази в контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд приходить до висновку, що оригінал розписки, що наявний в матеріалах цивільної справи підтверджує як факт укладення договору позики між сторонами цього спору, правову природу цього Договору як договору позики, оскільки у ньому визначені всі істотні умови, які не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду відповідача, підтверджують укладення договору позики, передачу позивачем відповідачеві грошових коштів в обумовленому розмірі та отримання їх відповідачем, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені правочині.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Доказів того, що відповідачем була сплачена позивачеві сума позики матеріали справи не містять, оригінал договору наявний в матеріалах цивільної справи, що наданий позивачем, що підтверджує невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, отож суд вважає, що наявні усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми грошових коштів отриманих у позику саме в іноземній валюті.

Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів від суми позики, суд констатує наступне.

Так, предметом спірних договорів позики є іноземна валюта - долари США, та розмір одержання процентів умовою розписки не передбачено.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру не оподатковуваного мінімуму доходів громадян, і непов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-36цс14.

Отже частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року N 679-XIV "Про Національний банк України" облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону N 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону N 679-XIVНБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Згідно Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 21 квітня 2016 року N 277 Облікова ставка Національного - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку.

Облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком.

Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики.

Національний банк щодня публікує розмір облікової ставки в засобах масової інформації та/або оприлюднює через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації, у тому числі на сторінці офіційного Інтернет - представництва Національного банку.

За таких обставин, можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Ураховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривнях, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2019 року справа N 464/3790/16-ц.

Судом було встановлено, що боргова розписка не містить розміру процентів, відтак такі умови сторонами не узгоджувались.

У позові позивач просить суд стягнути із відповідача на його користь розмір процентів на рівні облікової ставки встановленої Національним Банком України відповідно до наданого ним розрахунку у розмірі 415, 74 доларів США.

Приймаючи до уваги норми, що регулюють питання присудження процентів, з урахуванням обставин цієї справи, зокрема отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України, які не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування , суд вважає, що вимоги позивача до відповідача про стягнення процентів від суми позики, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, саме в іноземній валюті є безпідставними, отож позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Вирішуючи вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача пені, суд виходить з такого.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за договорами, укладеними між резидентами на території України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, проте не виключає здійснення платежів в іноземній валюті (пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 761/12665/14-ц).

Оскільки виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання позики в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Такі правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, справа N 757/6367/13-ц, провадження N 14-422 цс 18; постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року N 6-211цс17; Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року, справа N 278/2615/15-ц, провадження N 61-23901св18.

Судом було встановлено, що у договорі позики від 02.04.2020 сторони узгодили стягнення пені в розмірі 0,22% за кожен день прострочення платежу до моменту виконання зобов`язання належним чином.

Ураховуючи, що умовами укладеного між сторонами договору про надання позики в іноземній валюті передбачено нарахування пені від невиплаченої у строк суми за кожен день прострочення платежу, вимоги позикодавця щодо стягнення з позичальника суми пені в іноземній валюті, обчисленої за кожен день прострочення повернення позики з розрахунку з 01.10.2020 по 15.10.2020 в розмірі 396, 00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, суд, з урахуванням наведених вище мотивів враховує, що як укладення так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми саме в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок викладно у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа N 464/3790/16-ц, провадження N 14-465цс18; від 16 січня 2019 року, справа N 373/2054/16-ц, провадження N 14-446цс18.

З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково та стягує із відповідача на користь позивача загальну заборгованість 12 396,00 доларів США, з яких: 12 000,00 (сума боргу) + 396,00 (штрафні санкції), в решті позову відмовляє.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до платіжного доручення (а.с.8) позивачем при пред`явленні позову сплачено судовий збір у розмірі 3627, 82 грн.

Згідно поданого позивачем договору про надання правничої допомоги від 12.10.2020, Акту виконаних робіт від 16.10.2020, у якому надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги, - витрати на правничу допомогу в рамках даної справи склали 3500 грн. На підтвердження понесених позивачем витрат додано рахунок фактуру від 12.10.2020, дублікат квитанції про сплату 3500 грн.

Відповідач не надав заперечень щодо обсягу понесених позивачем витрат на отримання правничої допомоги, не просив суд про їх зменшення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи те, що позов задоволено частково, суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 11, 13, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-279, 280-283 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 02.04.2020 в сумі 12 396 (дванадцять тисяч триста дев`яносто шість) доларів США, , які складаються з: 12 000 тисяч доларів США - сума основного боргу; 396 доларів США - пеня за прострочення виконання зобов`язань.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3510 (три тисячі п`ятсот десять) гривень 00 коп., а також витрати на правову допомогу в сумі 3395 (три тисячі триста дев`яносто п`ять) грн., а всього 6 905 (шість тисяч дев`ятсот п`ять) гривень 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 31.10.2022.

Суддя Світлана ШПОРТУН