КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/8696/2022 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який мотивувала тим, що з 27 липня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис №1685 та видано свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1 .

Вказувала, що від шлюбу вони мають малолітніх синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зазначала, що спільне життя між ними не склалось, сторони не можуть знайти порозуміння, внаслідок психологічної несумісності та різних поглядів на сімейне життя. Через постійні непорозуміння між ними відбувались регулярні сварки, свідками яких нерідко були малолітні діти сторін.

Посилалась позивачка й на те, що нею втрачено почуття довіри та любові до відповідача, а тому вона вважає, що подальше збереження шлюбу є неможливим та буде суперечити її інтересам та інтересам їхніх спільних дітей.

Вказувала на тривалий психологічний тиск з боку відповідача, погрози та залякування, а також те, що в листопаді 2020 року вони припинили вести спільне господарство, спільний бюджет та спільне проживання, а шлюб між ними носить формальний характер.

Враховуючи вказане, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 липня 2014 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1685.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що він не є громадянином України та не орієнтується в чинному законодавстві, а тому не мав можливості самостійно захищати свої права в суді.

Вказує, що його інтереси в даній справі представляла адвокат Черняк О.О., договір з якою 19 січня 2022 року було розірвано та укладено новий договір з адвокатом Лисич Ю.В. 20 січня 2022 року.

Апелянт посилається на те, що його новий адвокат у справі направив до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначив, що його уповноважено представляти інтереси лише 20 січня 2022 року та про необхідність ознайомлення з матеріалами справи.

Не погоджується з вказаним у судовому рішенні щодо укладення договору про надання професійної правничої допомоги з адвокатським об`єднанням від 01 листопада 2021 року, однак зазначає, що такий договір має загальний характер, надання конкретних послуг адвокатами такого об`єднання здійснюється виключно за його заявою, відтак представляти його інтереси в даній справі адвокат Лисич Ю.В. почав лише 20 січня 2022 року, тобто в день ухвалення оскаржуваного рішення.

ОСОБА_1 вважає, що вказані обставини належним чином не досліджені судом, що призвело до помилкової відмови у задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи та винесення передчасного рішення, оскільки, на думку апелянта, ним не було використано всі можливості для примирення з позивачкою та збереження їхнього шлюбу, що суперечить їх інтересам та інтересам їхніх спільних дітей.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

05 вересня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , в якому остання не погоджується із доводами апеляційної скарги та просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Так, ОСОБА_2 вказує, що апелянтом не наведено обґрунтованих мотивів, які б свідчили про фактичне збереження шлюбних відносин та неправильність висновків суду щодо наявності підстав для розірвання шлюбу.

З посиланням на ст. 24 СК України ОСОБА_2 наголошує, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування до шлюбу не допускається, а незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Зазначає, що судом було вірно встановлено фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами з 20 листопада 2020 року та наголошує, що вона не має наміру ці стосунки поновлювати, а продовження шлюбу для неї є неприйнятним.

ОСОБА_2 у відзиві вказує, що відкладення розгляду справи, як на те посилається апелянт, не призвело б до примирення подружжя, оскільки ним не вчинялось жодних дій для відновлення шлюбних відносин протягом розгляду справи з врахуванням наданого судом строку для примирення тривалістю три місяці, тому повторне перенесення розгляду справи не позбавляло його можливості вчинити будь-які дії, а було б лише затягуванням розгляду справи.

Крім того, відмова у клопотанні про відкладення розгляду справи, жодним чином не спростовує висновки суду по суті спору, що викладені в оскаржуваному ОСОБА_1 рішенні.

Сторони у справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на зазначені ними електронні адреси, що передбачено ч. 6 ст. 128 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не з`явилися та про поважність причин неявки суду не повідомили, тому суд врахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,27 липня 2014 року між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб, актовий запис № 1685 (а.с.10).

Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8-9) .

Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що відносини між нею та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст. 51 Конституції Українишлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК Українипередбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судз`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», в рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції стосунки та шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем припинені близько двох років назад, спільне господарство сторони не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, крім того позивачка фактично проживає за іншої адресою, що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 02 лютого 2022 року, наданий судом строк для примирення не примирив сторін.

Крім того, як вбачається із матеріалів вказаної справи, спір між сторонами у вказаній справі триває більше одного року, що дозволяло сторонам, в разі виявлення бажання досягнути згоди та примирення для подальшого існування сім`ї, однак виходячи із обставин викладених у відзиві позивачки на апеляційну скаргу відповідача, сторони таких дій не вживали, що є свідченням того, що подальше збереження вказаного шлюбу буде суперечити інтересам позивача.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання представника відповідача у справі про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що ордер на представлення його інтересів у суді адвокатом Лисич Ю.В. був виданий лише 20 січня 2022 року, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір між відповідачем та адвокатським об`єднанням «Право та справедливість» укладений 01 листопада 2021 року, що не перешкоджало особі, яка надавала відповідну правову допомогу, своєчасно ознайомитися із матеріалами.

Крім того, відповідач у справі сам не позбавлений був можливості прийняти участь у розгляді вказаної справи та надати свої міркування та пояснення з приводу предмету спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що згідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України).

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією Україниохорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК Українивжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, сприяючи реалізації відповідачем своїх прав на можливість збереження сім`ї задовольнив подане ним клопотання від 20 жовтня 2021 року та ухвалою від 20 жовтня 2021 року надав сторонам тримісячний строк для примирення. Однак, за спливом вказаного строку сторони такого примирення не досягли та виходячи із позиції викладеної відповідачкою у відзиві на апеляційну скаргу вона не бажає збереження шлюбу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову про розірвання шлюбу, так як протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивачка не має.

А відтак перебування позивачки в шлюбі з відповідачем порушує її права та впливає на її інтереси.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 24, 109 СК України, ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України,апеляційний суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц. Кашперська

В.О.Фінагеєв