Провадження номер 2/741/24/22
Єдиний унікальний номер 741/1271/20
РІШЕННЯ

іменем України

03 листопада 2022 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретарів судового засідання Сокирки Є.В., Олійник Ю.М., Багмута О.С.,

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Носівка в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

УСТАНОВИВ:

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 01 жовтня 2020 року (справа № 755/10138/16-к, провадження № 51-6556км19) вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_2 в частині цивільного позову скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Носівського районного суду від 19 жовтня 2020 року дану цивільну справу було розподілено у провадження судді Гридасової А.М.

Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області Гридасової А.М. від 03 грудня 2020 року у справу відкрито провадження та ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області Гридасової А.М. від 09 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

На підставі розпорядження керівника апарату Носівського районного суду Чернігівської області № 22 від 12 травня 2021 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, відповідно до п.п. 2.3.50 Положення про АСДС призначено повторний автоматичний розподіл цивільної справи, у зв`язку з відрядженням судді Гридасової А.М.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2021 року цивільну справу розподілено в провадження судді Крупини А.О.

Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області Крупини А.О. від 17 травня 2021 року справу прийнято до свого провадження.

ОСОБА_1 , уточнивши вимоги шляхом подачі позовної заяви у новій редакції, звернувся до суду з позовом, який мотивований тим, що вироком Чернігівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного цим вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Позивач уважає, що таким чином вину відповідача, як винуватця ДТП, внаслідок якого ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, і ступінь тілесних ушкоджень доведено повністю, і дані обставини окремому доведенню не підлягають. Зазначає, що унаслідок ДТП він зазнав ушкоджень у вигляді перелому шийних хребців, унаслідок чого йому було встановлено 1 групу інвалідності, а також було ушкоджено належний йому автомобіль марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який не підлягає відновленню.

Позивач тривалий час знаходився у лікарні на стаціонарному та амбулаторному лікуванні під наглядом лікаря-невропатолога, а також неодноразово проходив планове лікування та реабілітацію у районних клініках міста Києва.

Позивач указує, що унаслідок протиправних дій відповідача позивачу була заподіяна матеріальна шкода, яка виражається у понесених витратах на лікування та реабілітацію, вартість якої складає 35600 грн. 00 коп., а також у знищенні автомобіля ВАЗ 2101 вартістю 16400 грн. 00 коп. Окрім цього, з вини відповідача позивач повністю втратив працездатність, що підтверджується експертним висновком МСЕК, та йому надано статус інваліда першої групи, він вимушений був звільнитися з постійного місця роботи, унаслідок чого втратив заробіток у розмірі 9878 грн. 63 коп., який отримував до втрати загальної працездатності, який просить стягнути з відповідача щомісячно, починаючи з 01 березня 2013 року.

Разом з цим позивачеві унаслідок вчиненого проти нього злочину була заподіяна і моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав та продовжує зазнавати у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яка оцінена повизачем у розмірі 400000 грн. 00 коп., та яку він також просить стягнути з відповідача.

У відзиві на позов ОСОБА_2 просив у задовленні позову відмовити, оскільки, порушуючи питання про стягнення довічно втраченого заробітку в розмірі 9878 грн. 63 коп., позивач одночасно не надає копію трудової книжки із зазначенням останнього місця роботи, довідки про розмір отримуваної пенсії та відомостей, з якого часу він її отримує. У відзиві відповідач звертає увагу, що в довідці МСЕК від 24 жовтня 2014 року вказана наступна дата чергового переогляду 05 вересня 2016 року, а розмір відшкодування моральної шкоди у 66 разів більший, ніж мінімальна заробітна плата встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у розмірі 6000 грн. 00 коп. з 01 січня 2021 року (а. с. 90-91).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю, зазначивши, що вартість заподіяної матеріальної шкоди автомобілю ВАЗ 2101 у розмірі 16400 грн. 00 коп. ним визначена самостійно, оскільки саме таку суму він витратив під час останнього ремонту (до ДПТ) даного транспортного засобу. Сума 35600 грн. 00 коп. це фактично витрачені ним у ТОВ «Клініка 311» під час госпіталізації додаткові кошти, які не покриті страховим відшкодуванням, пояснив, що на підтвердження витрат збереглась лише частина чеків, що додані до позову. Позивач уточнив, що загальний розмір заподіяної йому матеріальної шкоди становить 52000 грн., а не 50000 грн. як він помилково зазначив у позові, помилившись у підрахунках. Обгрунтування суми та необхідності стягнення моральної шкоди ним зазначено безпосередньо у позовній заяві. З останнього місця роботи автомеханіка посольства США в Україні він був звільнений орієнтовно 01 червня 2013 року, до того часу він тривалий час перебував на лікарняному та у відпустці без збереження заробітної плати. Він працював та отримував заробітну плату офіційно, шо підтверджується відповідними довідками, наявними у справі, іноземні представництва не є платниками внесків до Пенсійного Фонду України, а тому у вказаного органу відсутня інформація про розмір нарахованого та виплаченого йому доходу. Запис до трудової книжки про роботу в іноземному представництві не свідчить про відсутність його працевлаштування у посольстві. Середній заробіток за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року становив 9878 грн. 63 коп. за розрахунком 118543 грн. (140102,71 грн (загальна сума доходу) 21599,06 грн. (сума сплачених податків) рік / на 12 міс.), який підлягає стягненню на його користь щомісячно з відповідача, починаючи з 01 березня 2013 року.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, указавши, що за вчинене він уже був притягнутий до кримінальної відповідальності вироком Чернігівського апеляційного суду у 2019 році, апеляційний суд не знайшов підстав для стягнення з нього матеріальної шкоди. Розмір ніби-то заподіяної позивачу шкоди не відповідає дійсності.

Представник відповідача адвокат Яременко М.М. під час судового засідання з позовом не погодився, висловивши сумнів у тому що позивач дійсно був офіційно працевлаштований у посольстві США, оскільки: по-перше: відсутній відповідний запис про це у його трудовій книжці, копія якої міститься у матеріалах справи; по-друге: отримана судом інформація з Головного управління ДПС у м. Києві з І-го кварталу 2012 по IV квартал 2013 року свідчить про відсутність як джерела доходів, так і суми отриманої ОСОБА_1 офіційної заробітної плати. Оскільки розмір втраченого особою заробітку визначається у відсотках від середньомісячного заробітку, якого позивач до ушкодження здоров`я не мав, то в позовній вимозі про щомісячне стягнення втраченого заробітку, починаючи з 01 березня 2013 року, необхідно відмовити. Матеріальна шкода, заподіяна ОСОБА_1 знищенням автомобіля, документально не підтверджена, а витрати на лікування, які підтверджені фіскальними звітними чеками складають лише 3844 грн., а не заявлені позивачем 31500 грн. До того ж, звернувшись з цим позовом до суду у листопаді 2020 року, позивач пропустив строк позовної давності. Представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та зібрані у справі докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 17 червня 2012 року близько 22 години 30 хвилин відповідач ОСОБА_2 керував гужовою повозкою, до якої був прикріплений сільськогосподарський пристрій для збирання сіна, та в порушення вимог: п. 7.2. ПДР України, який передбачає, що гужовий віз (сани) повинен бути обладнаний світлоповертачами: спереду білого кольору, ззаду - червоного; п. 7.3. ПДР України, який передбачає, що для руху в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості на гужовому транспорті необхідно увімкнути ліхтарі: спереду - білого кольору, ззаду - червоного кольору, що встановлюються з лівого боку воза (саней); п. 7.7.а) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин рухатися по автомобільних дорогах державного значення; п. 7.7.б) ПДР України, який забороняє особам, що керують гужовим транспортом, і погоничам тварин використовувати вози, не обладнані світлоповертачами, без ліхтарів у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, рухався по правій смузі руху автодороги державного значення між селами Андріївка та Козари Носівського району у напрямку с. Козари, не обладнавши гужовий віз та пристрій для збирання сіна будь-якими світлоповертачами та ліхтарями, створивши цим небезпеку для інших учасників руху, а саме для водія автомобіля марки ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який рухався позаду нього, внаслідок чого відбулося зіткнення між керованою ним гужовою повозкою та автомобілем під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок вказаної ДТП водій автомобіля ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості, які, як небезпечні для життя в момент їх спричинення, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Висновками судово-медичних експертиз № 469 від 15 серпня 2012 року та № 311 від 30 жовтня 2014 року встановлено, що у ОСОБА_1 мали місце тілесні ушкодження у виді закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості. З приводу травми виконано оперативне втручання. В післяопераційному періоді виявлене вогнищеве ураження спинного мозку на рівні 6 шийного хребця, обумовлене посттравматичною серінгомієлітичною кістою. Ушкодження спричинені дією тупого предмету по механізму удару і явищем компресії шийно-грудного відділу хребта і могли виникнути в термін та за обставин ДТП, вказаних в постанові, тобто, 17 червня 2012 року при зіткненні легкового автомобіля з гужовою повозкою в момент, коли постраждалий знаходився за кермом легкового автомобіля. Ушкодження ОСОБА_1 у вигляді закритої хребтової спинно-мозкової травми з ушкодженням спинного мозку, як небезпечне для життя в момент спричинення, належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Вироком Чернігівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 291 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного цим вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Таким чином, указаним вироком встановлено факт вчинення відповідачем ОСОБА_2 кримінального правопорушення щодо позивача ОСОБА_1 , указаним вироком суду встановлено факт завдання діями вказаної винної особи шкоди позивачу, а також наявність причинного зв`язку між винними діями відповідача як особи, що керувала гужовою повозкою, та зазначеними наслідками у вигляді шкоди позивачу, і, відповідно, винність ОСОБА_4 у завданні шкоди, ця вина встановлена і доведена (а. с. 26-46).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 01 жовтня 2020 року касаційну скаргу представника потерпілого адвоката Дорошенка Г.М. задоволено частково, а касаційну скаргу захисника Яременка М.М. залишено без задоволення. Вирок Чернігівського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_2 в частині цивільного позову скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає (а. с. 47-54).

У силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч. 6 ст. 11 ЦК України).

За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Позивачем порушено позовну вимогу про довічне стягнення з ОСОБА_2 на його користь в порядку відшкодування втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності.

Обгрунтовуючи вимоги позову у цій частині ОСОБА_1 зазначає, що йому було надано статус інваліда першої групи, він вимушений був звільнитися з постійного місця роботи, унаслідок чого втратив заробіток у розмірі 9878 грн. 63 коп., який отримував до втрати загальної працездатності, який просить стягнути щомісячно з відповідача, починаючи з 01 березня 2013 року.

З довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0093678, дата огляду 24.10.2014, убачається, що ОСОБА_1 встановлено групу інвалідності першу «Б» з 01.10.2014 - ураження опорно-рухового апарату, загальне захворювання, дата чергового переогляду 05.09.2016. При цьому, за висновками про умови та характер праці ОСОБА_1 потребує стороннього догляду. Може працювати вдома (а. с. 5).

Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0636481, дата огляду 14.09.2016, ОСОБА_1 за результатами повторного огляду визначено групу інвалідності першу «Б» з 01.10.2016 - ураження опорно-рухового апарату, загальне захворювання, дата чергового переогляду: довічно. За висновками про умови та характер праці (п. 12 Довідки) ОСОБА_1 потребує стороннього догляду. Може працювати вдома (а. с. 121).

У період з 09.07.2012 по 09.08.2012, з 10.08.2012 по 14.09.2012, з 15.09.2012 по 011.10.2012 позивач ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листками непрацездатності серії АВІ № 551171 (а. с. 13), серії АВІ № 551902 (а. с. 12), серії АВЗ № 696567 (а. с. 11).

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Частиною другою статті 1195 ЦК України передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку.

Довідками посольства США в Україні від 18 листопада 2019 року підтверджується факт отриманння ОСОБА_1 сукупного доходу за період з 1 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року, з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року та вказується про суми утриманого прибуткового податку (а. с. 6, 124-126).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2020 року у справі № 227/7154/13-к (провадження № 61-20082св19), зазначено, що «відповідно до пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, тоді як загальна працездатність це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності загальної) працездатності у відсотках.

Отже, на підставі цих відомостей суд визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до пункту 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Таким чином, належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати працездатності (у процентах) для мети застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок МСЕК з визначенням відсотка втрати працездатності.

Системний аналіз норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що для виникнення у потерпілого права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) обов`язковою умовою є факт втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, на відміну від права на відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди, яке не пов`язується із встановленням такого факту.

Разом з цим позивачем не було надано як доказу висновку МСЕК про встановлення ОСОБА_1 відсотка втрати загальної працездатності після отриманих тілесних ушкоджень як під час огляду 24 жовтня 2014 року, так і під час огляду 14 вересня 2016 року, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині вимог позову про щомісячне відшкодування втраченого заробітку.

Указані вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 02 листопада 2020 року по справі № 227/7154/13-к.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 400 000 грн. суд зазначає, що встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

При заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004)

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Установлено, що у зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями, які небезпечні для життя в момент їх спричинення та належали до категорії тяжких тілесних ушкоджень, позивач ОСОБА_1 зазнав фізичного білю, а також сильних душевних переживань та страждання. Зокрема, у результаті ДТП позивач отримав закриту спинно-мозкову травму з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості. У зв`язку з отриманою травмою ОСОБА_1 було проведено операцію, останній проходив тривалий курс лікування, а тому відбулися вимушені зміни в його житті, від чого він відчував значні незручності. Так, повністю змінився звичний спосіб життя позивача, зазначені травми призвели до неможливості в повній мірі реалізовувати свої звички, бажання, уподобання, а також позбавили можливості продовжувати активне нормальне життя, позбавили можливості працювати та заробляти на життя тощо. Крім того, ОСОБА_1 через отриману травму відчуває постійні болі та періодично погано себе почуває. У такий спосіб йому була заподіяна моральна шкода.

З урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , пов`язаних з отриманням останнім тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до порушення його звичного способу життя, стану здоров`я потерпілого, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тривалого часу реабілітації, неможливості працювати, ступеня вини відповідача ОСОБА_5 , виходячи із засад виваженості, справедливості, добросовісності, розумності та співмірності, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, тяжкість моральних страждань, перенесених потерпілим у зв`язку із отриманою травмою, суд вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково у розмірі 200000 грн. 00 коп., що буде адекватною сатисфакцією для позивача за понесену ним моральну шкоду.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення матеріальної шкоди з урахуванням уточнень у розмірі 52000 грн, яка складається з понесених витратах на лікування та реабілітацію на суму 35600 грн. 00 коп. та вартості знищеного автомобіля вартістю 16400 грн. 00 коп. суд робить нижченаведений висновок.

Щодо вимоги про стягнення вартості знищеного автомобіля ВАЗ 2101, д. н. НОМЕР_1 , у судовому засіданні позивач пояснив, що указаний автомобіль належить йому на праві власності, після завершення розгляду кримінального провадження цей транспортний засіб було йому повернуто. Розмір відшкодування 16 400 грн. ОСОБА_1 визначено самостійно, виходячи з суми коштів, потрачених ним на ремонт автомобіля до моменту ДТП, письмові документи щодо понесених витрат не збереглися.

Суд зазначає, що шкода, пов`язана із пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу, є шкодою, заподіяною майну.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як передбачено у п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згівдно з вимогами статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Отже, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, потрібно враховувати положення статті 1192 ЦК України.

Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 30 Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі, якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суд звертає увагу, що визначення розміру матеріального збитку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність" та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N 1074/8395 (з відповідним змінами).

Однак суд зазначає, що звіту (акту) про оцінку майна автомобіля ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , позивачем до позовної заяви не додано, що позбавляє суд можливості встановити реальний розмір матеріального збитку, завданого вказаному автомобілю.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі, суд призначає експертизу лише за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Разом з цим, позивач підтримуючи позовні вимоги у цій частині, а відповідач не визнаючи даних позовних вимог у встановленому законом порядку, клопотань про проведення судової авто-товарознавчої експертизи в судовому засіданні не заявляли.

Отже, у зв`язку із встановленими обставинами суд прийшов до переконання про те, що, оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України про вартість автомобіля ВАЗ 2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , після ДТП, що унеможливлює визначення розміру шкоди, завданої позивачу, тим самим позивачем не обґрунтовано розмір заподіяної шкоди, то в задоволенні позовної вимоги у частині стягнення 16400 грн. матеріальної шкоди, заподіяної знищенням автомобіля, необхідно відмовити.

Стосовно позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди у частині витрат на лікування та реабілітацію суд робить нижченаведений висновок.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначає, що унаслідок протиправних дій відповідача він поніс витрати на лікування та реабілітацію, що підтверджується випискою з медичного закладу «Клініка 311», виписками та рекомендаціями лікарів з медичних закладів, в яких він проходив лікування та реабілітацію, чеками на придбання медичних препаратів та на оплату вартості курсу реабілітації, що складає 35600 грн.

Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування.

Отже, зважаючи на положення ст. 1166 ЦК та ч. 1 ст. 1195 ЦК України, позивач має право на відшкодування витрат на обстеження та придбання ліків.

Виходячи з роз`яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», із змінами, при вирішенні вимог про відшкодування витрат на лікування, посилене харчування та сторонній догляд судам належить виходити з того, що розмір витрат на ліки, лікування, предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Також до матеріалів цивільного позову на підтвердження вартості заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди позивачем ОСОБА_1 долучено копії фіскальних та товарних чеків, квитанцій до прибуткового касового ордера про придбання лікарських засобів і медичних препаратів, які були необхідні для проведення лікування (а. с. 14-16).

Дані витрати понесені в період лікування позивача та відповідно до медичних призначень КМКЛ № 4, ТОВ «Клініка 311» та ТОВ «Борис» направлені на відновлення стану здоров`я, внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень, а саме: закритої хребтової спинно-мозкової травми з компресіонно-уламковим переломом 6-7 шийних хребців з вентральною компресією спинного мозку, тетрапарезом, з порушенням чуттєвості (а.с.7-10).

Оцінивши надані призначення лікарів та копії фіскальних чеків на підтвердження понесених витрат на лікування на предмет їх належності та достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, детально оглянувши вказані документ, суд у судовому засіданні встановив належність та допустимість таких доказів на суму 2756 грн. 67 коп., яка у свою чергу підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 в якості відшкодування матеріальної шкоди.

Окрім цього, представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду письмове клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності та просив відмовити у задоволенні також з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, указавши, що позовна заява подана позивачем 20 листопада 2020 року, а ДТП мала місце 17 червня 2012 року.

Суд, дослідивши заявлені вимоги про застосування строку позовної давності, зазначає про те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Суд зазначає, що цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненим злочином, був заявлений ОСОБА_1 у кримінальному провадженні 0000330 у справі № 741/1669/14-к та надійшов до суду разом із матеріалами кримінального провадження для розгляду в рамках кримінального провадження, копія цивільного позову була отримана ОСОБА_2 25 грудня 2014 року, що підтверджується його власноручним підписом (а. с. 4).

Як слідує з акта Носівського районного суду від 19 жовтня 2020 року відповідно до постанови Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року з кримінального провадження № 741/1669/14-к (провадження № 1-кп/741/1/19) вилучений цивільний позов ОСОБА_1 від 25 грудня 2014 року з додатками та того ж дня (19 жовтня 2020 року) здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями (а. с. 55, 57).

Отже, у даному випадку 19 жовтня 2020 року, а не 20 листопада 2020 року, як помилково зазначив представник відповідача, є датою внесення цивільної справи до системи автоматизованого розподілу суду, а не датою звернення з цивільним позовом ОСОБА_1 до суду.

У своїй постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 452/435/17 (провадження № 61-43139св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що початок перебігу позовної давності для потерпілого у кримінальному провадженні за вимогами про відшкодування шкоди співпадає з моментом появи у кримінальному провадженні особи у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, тобто коли у потерпілого виникає право на пред`явлення позову до конкретної особи.

Отже, суд приходить до висновку, що позивач звернувся із позовною заявою (цивільним позовом у кримінальному провадженні) до суду в межах строку загальної позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного.

Позивач ОСОБА_1 як особа з інвалідністю 1-ої групи та у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2, 6 та 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Виходячи з положень п. 3. ч. 2 ст. 141 ЦПК України, ураховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено частково (44,86 %), суд уважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог за ставками судового збору, установленого Законом України «Про судовий збір» за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру станом на 1 січня 2014 року, у розмірі 1639,18 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 15-16, 22-23, 1166-1167, 1187, 1195 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 76-78, 81-82, 89, 141, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок кримінального правопорушення, моральну шкоду в розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2756 (дві тисячі сімсот п`ятдесят шість) грн. 67 коп.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1639 (одна тисяча шістсот тридцять дев`ять) гривень 18 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено тільки вступну і резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 06 листопада 2022 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА