Справа № 589/3399/21
Провадження № 2/589/264/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді Євдокімової О.П. ,

за тучастю секретаря судового засідання Мусіхіної І.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у приміщенні Шосткинського міськрайонного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Науково-технічний ліцей «Фабрика» про стягнення заробітної плати, заборгованість середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

ВСТАНОВИВ:

До Шосткинського міськрайонного суду звернулась позивач ОСОБА_1 з позовом до Приватного підприємства «Науково-технічний ліцей «Фабрика» про стягнення заробітної плати, заборгованість середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачам, який не в повному обсязі виплатив їй заробітну плату , та не провів остаточного розрахунку з нею після її звільнення. Тому просить суд стягнути з Відповідача на її користь:

- заборгованість по заробітній платі в розмірі 25000грн.;

- середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 60000грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила їх задовольнити та пояснила, що останню заробітну плату вона отримала приблизно за лютий 2020 року, після чого в країні почались карантинні обмеження, і її кілька разів відправляли у різні види відпусток. Точно вказати термін за який вона отримала заробітну плату вона не може, оскільки пройшов тривалий час, при цьому заробітну плату їй виплачували з постійною затримкою. Після цього вона жодного разу не отримував ні яких виплат. Відповідач хоч і надав суду докази розрахунку з нею, але зазначені суми вона не отримувала, підписи в документах не її. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи заявляти не буде. Доказів , що вона працювала під час карантинних обмежень вона не має, розрахунку заборгованості та доказів такої заборгованості надати також не може бо не має. Вирахувала заборгованість приблизно, виходячи з того, що вона отримувала беззмінно 5000грн. за місяць, заборгованість на момент її звільнення у період з 01.03.2020 по момент звільнення складає приблизно 25000грн. Виходячи з норм ст. 117 КЗпП заборгованість ПП «НТЛ «Фабрика» по виплаті їй заробітної у період з 24.07.2020 року по 17.08.2021 року приблизно складає 60000 грн. Отже, станом на 17.08.2021р. загальна сума заборгованості ПП «НТЛ «Фабрика» перед нею приблизно складає: 25000грн. (заборгованість по виплаті заробітної плати) + 60000грн. (заборгованість середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) = 85000грн. Доказів ніяких крім раніше наданих вона подати не може і не має наміру їх здобувати. Просить суд задовольнити її позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та пояснив, що всі розрахунки з позивачкою проведено. На день її звільнення підприємство не мало жодної заборгованості перед нею а тому нема жодних підстав для задоволення позову.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони приходить до переконання, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору в даній справі є стягнення заборгованості із заробітної плати за період з березня по липень 2022р.

Так судом встановлено що з 03.12.2018р. позивач перебувала з ПП «Науково- технічний ліцей «Фабрика» в трудових відносинах на посаді техніка з інвентаризації нерухомого майна, що підтверджується записом в трудовій книжці НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_1 № 29 від 03.12.2018р. до 24.07.2020р. , тобто до дня її звільнення з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до наказу № 29/11/2018-10К від 29.11.2018 р. ОСОБА_1 була призначена на посаду техніка з інвентаризації нерухомого майна з окладом згідно штатного розпису. Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29.11.2018 р. про прийняття її роботу, вона ознайомлена з умовами роботи та оплати праці.

Режим роботи працівників ПП «НТЛ «Фабрика» так само, як і техніка з юнтаризації нерухомого майна, п`ятиденний робочий тиждень - з понеділка по п`ятницю, субота та неділя - вихідні дні.

Штатним розписом на 2020 p., який затверджений наказом № 31/12/2019-4П від .12.2019 р., та введений у дію з 01.01.2020 p., оклад техніка з інвентаризації нерухомого майна складає 4 900,00 грн. Премій, доплат та інших заохочувальних виплат і винагород не передбачено.

Відповідно до табелю обліку використовування робочого часу за березень 2020 р ОСОБА_1 виходила на роботу з 01.03.2020 р. по 11.03.2020 р. (7 робочих днів), (а.с. 33)

Виплата заробітної плати за відпрацьовані позивачкою дні березня 2020 р. Позивач отримала згідно відомості нарахування заробітної плати та відомості на виплату готівки № З 10.06.2020 р. у розмірі 1504,10 грн про що засвідчено її підписом (а.с. 34-35)

З початком введення в країні карантинних обмежень наказом по підприємству 11/03/2020-1К від 11.03.2020 р. ОСОБА_1 була оформлена відпустка без збереження заробітної плати в порядку ч. З ст. 26 Закону України «Про відпустки» та постанови КМУ Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від .03.2020 р. № 211 відповідно до її заяви від 11.03.2020 р. З зазначеним наказом позивачка ознайомлена під підпис (а.с.29-30).

З копій табелів обліку використання робочого часу за квітень липень 2020 р. позивачем відпрацьовано 0 робочих днів. (а.с. 36-39)

Відповідно до наказу № 24/07/2020-4К від 24.07.2020 p., ОСОБА_1 звільнена з посади техніка з інвентаризації нерухомого майна за угодою сторін за п. 1 ст. КЗпП України.(а.с. 32)

Відповідно до відомості нарахування заробітної плати за липень 2020 р. та відомості на виплату готівки № 5 за липень 2020 р. (кінцевий розрахунок), 24.07.2020 р. (у день звільнення) позивачці було нараховано суму остаточного розрахунку при звільненні, компенсацію за невикористану відпусткуу розмірі 6 301,06 грн. та за відрахуванням податку з доходу фізичних осіб та військового збору у той же день їй виплачено 5 072,28 грн., про що мається особистий підпис позивачки у відомості на виплату готівки № 5 за липень 2020 року.(а.с.40- 41)

Відповідно до ст. ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом положень ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

У ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня

2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. А згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

В супереч зазначених вище вимог позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач має перед нею заборгованість з заробітної плати у розмірі 25000 грн. які не виплатив при її звільненні. А тому нема законних підстав для задоволення позовної вимоги в цій частині.

Щодо позову в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то такі вимоги є взаємопов`язані з вимогою про стягнення заробітної плати і є похідними від них .

Отже так як при звільненні ОСОБА_1 з роботи в ПП «HTJI «Фабрика» їй були виплачені всі належні їй суми , в результаті чого заборгованість з остаточного розрахунку при звільненні перед позивачкою відсутня, то відповідно і відсутні законні підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому в задоволенні позовних вимог і в цій частині слід відмовити за безпідставністю.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, а позивача звільнено від сплати судового збору за вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі, на підставі Закону України «Про судовий збір», відшкодування судових витрат у в цій частині не здійснюється. За вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача в сплаченому при зверненні до суду розмірі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 38, 40, 47, 111, 116, 117, Кодексу законів про працю України, статтями 2, 10, 12, 13, 49, 76-82, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Науково-технічний ліцей «Фабрика» про стягнення заробітної плати, заборгованість середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити в повному обсязі.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області О.П.Євдокімова