Справа № 466/674/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2022 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

за участю секретаря Коновал Х.В., Харечка І.Я.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

справа №466/674/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у м. Львові, з участю третьої особи виконавчого комітету Львівської міської ради, Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу

встановив:

в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у м. Львові, з участю третьої особи виконавчого комітету Львівської міської ради, Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Постановою Верховного Суду від 30.06.2021 року, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2019 року по вказаній праві та постанову Львівського апеляційного суду від 22.09.2020 року скасовано та справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

На адресу суду поступила заява представника відповідача, адвоката Жак Н.Т. про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що Генеральне Консульство Республіки Польща у м. Львові повідомило про брак згоди Республіки Польща на участь Генерального Консульства Республіки Польща у м. Львові в якості відповідача у цивільній справі №466/674/18 за позовом ОСОБА_1 , що засвідчено відповідною нотою, долученою до матеріалів справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні щодо заяви представника відповідача, адвоката Жак Н.Т. про закриття провадження у справі заперечила.

Представник відповідача, адвокат Жак Н.Т. в судовому засіданні підтримала заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на письмові пояснення, долучені до матеріалів справи.

Заслухавши думку позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що провадженням по справі слід закрити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 496 ЦПК України, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства (частина перша статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави (стаття 32 Віденської Конвенції 1961 року).

Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права України, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів цієї держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави, зокрема в якості відповідача.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах: внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і непідпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави.

Таким чином, бути відповідачем в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 13 травня 2020 року у справі № 711/17/19 (провадження № 61-10776св19), від 03 червня 2020 року у справі № 357/13182/18 (провадження № 61-12202св19), від 24 червня 2020 року у справі № 711/16/19 (провадження № 61-12669св19), вона є незмінною та усталеною.

Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», прийнявши позовну заяву, суддя відповідно до вимог статті 130 ЦПК на стадії підготовки справи до судового розгляду має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно першочергово підготувати відповідний запит та отримати офіційну інформацію щодо того, чи існує згода компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України, оскільки це впливає на зміст подальших процесуальних дій. У разі, якщо такої згоди не отримано, то посольство не може набувати процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Надсилання судових викликів до посольств іноземних держав в Україні має здійснюватись виключно через Міністерство закордонних справ України (МЗС).

Так, судом скеровувались запити щодо наявності чи відсутності згоди дипломатичного представництва компетентних органів відповідної держави на розгляд справи у судах України.

Відповідно до ноти KG.LWOW.027/1/2018/34-2022 від 25.05.2022 року, Генеральне Консульство Республіки Польща у м. Львові повідомило про брак згоди Республіки Польща на участь Генерального Консульства Республіки Польща у м. Львові в якості відповідача у цивільній справі №466/674/18 за позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до п.6 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу.

На підставі вищенаведеного, враховуючи суб`єктний склад учасників справи, характер правовідносин, що склались між ними, проаналізувавши фактичні обставини справи та норми процесуального закону, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у даній справі.

Керуючись ст. 247, п.7 ч.1 ст.255, ст. 353 ЦПК України, суд

постановив:

цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Генерального Консульства Республіки Польща у м. Львові, з участю третьої особи виконавчого комітету Львівської міської ради, Міністерства закордонних справ України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу - провадженням закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги.

Суддя О. І. Ковальчук