Справа № 130/1195/20
Провадження № 22-ц/801/1721/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 рокуСправа № 130/1195/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 травня 2022 року, ухвалене суддею Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області Порощук П.П.,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, завданої протиправними діями відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що в червні 2018 року позивач розпочала приватизацію власної земельної ділянки, яка відноситься до будинку за адресою АДРЕСА_1 . Приватизація земельних ділянок ОСОБА_2 відбулася через розроблення, виготовлення та затвердження технічної документації, та присвоєння приватним земельним ділянкам ОСОБА_2 таких кадастрових номерів: :01:003:0066 загальною площею 0,0473, :01:003:0067 загальною площею 0,1145 га, :01:003:0076 загальною площею 0,27 га. Зазначені земельні ділянки з правої сторони від входу до її домоволодіння межують із земельними ділянками власника таких земельних ділянок іншого власника ОСОБА_3 , кадастровий номер його земельних ділянок площею земельна ділянка 0,25 га - :01:003:0052, земельної ділянки 0,235 га - :01:003:0051.

Позивач вказує, що зліва від домоволодіння її земельні ділянки межують із землями Леляцької сільської ради, однак таку земельну ділянку використовує громадянка ОСОБА_4 . При цьому земельна ділянка ОСОБА_2 кадастровий номер :01:003:0066 загальною площею 0,0473 га розташована від земельної ділянки кадастровий номер якої №:01:003:0067 та загальною площею 0,1145 га на відстані біля 72 одна від одної, та добратися до яких можливо лише через земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0082, яка є комунальною власністю Леляцької сільської ради та рішенням Жмеринської міської ради № 916 54 сесії 7 скликання від 22.11.2019 Леляцька сільська рада ввійшла в склад Леляцького старостинського округу, із урахуванням цього рішенням 27.02.2020 Жмеринська міська рада надала ОСОБА_2 право сервітутного користування земельною ділянкою кадастровий номер якої № :01:003:0082, та уклала із громадянкою ОСОБА_2 договір сервітутного користування та станом на 10.03.2020 Жмеринська міська рада відповідним актом передала в користування зазначену земельну ділянку ОСОБА_5 , про що були укладені та підписані відповідні документи.

За домовленістю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 04.04.2020 мотоблоком розпочав виорювати земельну ділянку, що передана була станом на 10.03.2020 в сервітутне користування ОСОБА_2 . На момент розпочинання даних дій позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_7 підійшли до відповідача та вручили йому копії документів, з яких встановлюється право ОСОБА_2 на сервітутне користування зазначеної ділянки. Однак, він проігнорував надані йому документи та здійснив свої умисні дії і в такий спосіб порушив право позивача на сервітутне користування даною земельною ділянкою.

ОСОБА_2 зазначає, що в подальшому зазначена земельна ділянку була захоплена ОСОБА_4 та засаджена городніми культурами. По даному факту був викликаний черговий наряд поліції та здійснено подання письмових звернень позивача на адресу вищих керівників держави по факту протиправних дій відповідача. Умисними діями ОСОБА_1 без згоди позивача був змінений статус земельної ділянки, яка надана позивачу для проходу та проїзду до власних приватизованих земельних ділянок, через фактичне встановлення даної ділянки такою що підлягає застосуванню для засадження городніми культурами.

Діями відповідача були створені штучні перешкоди позивачу для проходу та проїзду на земельну ділянку, яка надана позивачу в сервітутне користування. Змінений звичайний спосіб життя позивача в частині відстоювання своїх прав на дану земельну ділянку. В позивача погіршився стан здоров`я та вона була вимушена здійснювати лікування, яке стало фактом хвилювань щодо відстоювання прав на зазначену земельну ділянку, витрачати власні кошти для виїзду за межі постійного місця проживання до медичних закладів та органів влади та для цього отримувати членами родини позивача кредитів для оплати послуг із лікування та для заправки бензином власного транспорту.

Враховуючи наведене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 10000,00 грн. відшкодування моральної.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00 грн. в рахунок завданої моральної шкоди та 2500,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що хоча відповідач в судовому засіданні 03.12.2020 визнав позов частково в розмірі 1000,00 грн, однак не розумів суті запитання та не усвідомлював, що мова йде про вчинення будь-яких протиправних дій. Крім того, відповідач не володів інформацією що позивач має будь-які речові права на земельну ділянку, тому його дії були добросовісними. В свою чергу, ні позовна заява, ні рішення суду не містять підтвердження наявності у позивача душевних страждань, так і доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між можливими душевними стражданнями та діями відповідача. Також, судом першої інстанції було порушено порядок виклику відповідача до судового засідання, оскільки він проживав за іншою адресою.

В свою чергу позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії акту ВК Леляцької сільської ради проведено обстеження та землекористувачам земельних ділянок по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 та ОСОБА_3 рекомендовано відновити межі земельних ділянок зі сторони АДРЕСА_4 для можливості проходу до земельної ділянки ОСОБА_2 . Котовського 53 по причині неможливості іншим шляхом добиратися до власної земельної ділянки (Т.1 а.с.14 зв.).

Згідно відомостей ВК Леляцької сільської ради, земельна ділянка по АДРЕСА_2 знаходиться в комунальній власності (не надана у власність та користування). Фактичне користування даною земельною ділянкою здійснює ОСОБА_4 , яка зареєстрована по АДРЕСА_5 (Т.1 а.с.15).

Рішенням №916 від 22.12.2019 Жмеринської міської ради, утворено на території Жмеринської міської об`єднаної територіальної громади Леляцький старостинський округ з центром в с. Леляки, до складу якого входять території сіл Подільське, Тартак, Леляки, Мала Жмеринка Жмеринського району Вінницької області (Т.1 а.с.15 зв.).

Рішенням №103 Жмеринської міської ради від 27.02.2020 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та укладення договір про встановлення особистого сервітуту земельної ділянки у межах допустимого функціонального використання в АДРЕСА_2 ОСОБА_2 площею 0,0178 га, кадастровий номер :01:003:0082, у т.ч. 0,0178 га під ріллею за рахунок земель комунальної власності для права проходу та проїзду на велосипеді, на умовах безоплатного земельного сервітуту, строком 5 років (Т.1 а.с.10 зв.), згідно акту приймання передачі земельної ділянки в особистий сервітут від 10.03.2020 року позивач ОСОБА_2 прийняла її в особистий сервітут (Т.1 а.с.11).

27.05.2020 договір про встановлення особистого сервітуту зазначеної земельної ділянки строком до 10.03.2025 з правом пролонгації зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (Т.1 а.с.13).

Надана відповідь від 28.04.2020 року на ім`я ОСОБА_7 на його звернення про його сварку та суперечку із сусідами ОСОБА_4 щодо відновлення межі на земельних ділянках (Т.1 а.с.11зв.-12) та надана відповідь від 23.04.2020 на ім`я ОСОБА_7 щодо його повідомлення про встановлення особи, які 04.04.2020, самовільно використовували земельну ділянку, яка згідно сервітуту належить його матері позивачу у даній справі (Т.1 а.с.12 зв).

Задовольняючи частково позов та стягуючи моральну шкоду, суд першої інстанції, врахувавши приписи ст.1167 ЦК України, свій висновок мотивував тим, що моральна шкода у розмірі 1000 грн. є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) за душевні страждання, яких позивач зазнала у зв`язку з діями ОСОБА_1 щодо виорювання без її дозволу наданої їй в особистий сервітут земельну ділянку та неможливості подальшого її використання за призначенням. Крім того, зазначений розмір моральної шкоди визнаний самим відповідачем у судовому засіданні 03.12.2020.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилалася на те, що відповідач виорав без дозволу користувача земельну ділянку, яка за договором сервітуту надана ОСОБА_2 в користування, для проходу та проїзду на велосипеді, у зв`язку з чим ОСОБА_2 завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ст.404 ЦК України).

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зобов`язаний надати докази та обґрунтувати її розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оцінила моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Разом з тим, ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди у визначеному розмірі, тому судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги надані позивачем копії квитанцій на придбання палива та копії чеків на придбання ліків.

При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд має враховувати тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у зв`язку з діями ОСОБА_1 щодо виорювання без її дозволу наданої їй в особистий сервітут земельну ділянку та неможливості подальшого її використання за призначенням, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яка виразилась в перенесенні останньою душевних страждань.

При цьому судом правильно визначено моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. та наведено належне мотивування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Відтак суд з`ясував усі доводи позивача щодо обґрунтування нею як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази, оцінив їх та визначив розмір шкоди.

Водночас, судом першої інстанції взято до уваги, що зазначений розмір моральної шкоди визнаний самим відповідачем у судовому засіданні 03.12.2020.

В апеляційній скарзі відповідач не заперечує тієї обставини, що він в підготовчому судовому засіданні визнав позов частково в сумі 1000,00 грн. та не спростовує даний факт.

Як вбачається із звукозапису в підготовчому судовому засіданні 03.12.2020 головуючий суддя роз`яснив відповідачу його права та порядок розгляду справи, також запитав, чи ОСОБА_1 отримував позовну заяву з додатками та чи розуміє суть і підстави позову. На всі запитання судді відповідач зазначив, що все розуміє та вказав, що на той час йому не було відомо, що ОСОБА_2 , а не ОСОБА_4 належить право користування спірною земельною ділянкою, тому він і виорав її за домовленістю з ОСОБА_4

ОСОБА_1 свідомо прийняв рішення про часткове визнання позову в розмірі 1000,00 грн., тому доводи апеляційної скарги, що головуючий суддя задавав йому навідні запитання, є необґрунтованими.

В свою чергу, відповідач приймав участь в судовому засіданні без представника, який би представляв його інтереси, також не заявляв клопотання щодо відкладення судового засідання для заключення договору із адвокатом, хоча не був позбавлений такої можливості.

Відтак не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач в судовому засіданні 03.12.2020 визнав позов частково в розмірі 1000,00 грн, водночас не розумів суті запитання та не усвідомлював, що мова йде про вчинення будь-яких протиправних дій, оскільки відповідач є юридично необізнаний та брав участь без адвоката.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції було порушено порядок виклику відповідача до судового засідання, оскільки він проживав за іншою адресою, з огляду на таке.

Як встановлено із матеріалів справи суд викликав в судове засідання ОСОБА_1 за адресою яка зазначена у в позовній заяві: АДРЕСА_6 , при цьому відповідач неодноразово отримував повістки в судове засідання, що підтверджуються рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (Т.1 а.с. 31,44).

Заяви щодо зміну адреси проживання відповідач до суду першої інстанції не надавав, тому судом в подальшому викликався ОСОБА_1 адресою, за якою він отримував повістки та яка вказана позивачем в позовній заяві.

Доводи скарги, що відповідач після 03.12.2020 підготовчого судового засіданні вважав, що справу закрито та йому не потрібно більше заявлятися до суду, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються розпискою ОСОБА_1 про відкладення судового засідання на наступну дату та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (Т.1 а.с. 61, 62, 66). Тобто відповідача повідомлено про наступні судові засідання і він знав, що справа буде розглядатись в подальшому.

Крім того, після 03.12.2020 судового засідання відповідач, ще неодноразово приймав участь в судових засіданнях (Т.1 а.с. 65, 69).

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення та додаткового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що дана цивільна справа згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову до суду. Критерій віднесення справи до малозначної (п.2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) є автоматичною підставою віднесення справи до такої категорії.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків встановлених цією ж нормою.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 08 листопада 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало