Справа № 129/1514/19
Провадження № 2/135/5/22
РІШЕННЯ

іменем України

14.10.2022 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Човганюк А.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_3 ,

представника відповідача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Ладижині Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення витрат, пов`язаних з організацією поховання та облаштування місця поховання та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до позивача ОСОБА_1 , Гайсинської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін.

1. Позиція позивача ОСОБА_1

06 травня 2020 року до Ладижинського міського суду Вінницької області з Гайсинського районного суду Вінницької області надійшла вказана вище цивільна справа.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначила, що з грудня 2008 року вона з ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в АДРЕСА_1 , а 07 жовтня 2012 року уклали шлюб. Від шлюбу спільних дітей у них немає.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, вона проводила поховання. Спадкоємцями першої черги за законом є вона та син ОСОБА_5 від першого шлюбу ОСОБА_2 . До кола спадкового майна входить житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , який ОСОБА_5 придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1987, нотаріально посвідченого секретарем Кунянської сільської ради, реєстровий № 13 та автомобіль DAEWOO NEXIA NS28.

На час придбання житлового будинку ОСОБА_5 перебував в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 . Однак, 30.10.1987 за рішенням Народного суду Гайсинського району шлюб між ними було розірвано. А згідно з розпискою від 12.10.1987 ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_6 ) згідно добровільного розподілу майна отримала від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі тисяча сорок рублів та зазначила, що до господарства ОСОБА_5 ніякого відношення не має. Провівши добровільний поділ спільного майна подружжя ОСОБА_5 надалі використовував своє майно на власний розсуд. 29.11.2001 ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на даний житловий будинок.

За час проживання без реєстрації шлюбу позивач з ОСОБА_5 вела спільне господарство, у них був спільний бюджет, які вони витрачали на спільні потреби, розваги, турбувалися один про одного, у разі потреби лікувалися за спільні кошти, за спільні кошти харчувалися, спільно готували їжу, за спільні кошти купляли для кожного особисті речі, купляли меблі, побутову техніку, посуд та ін., у них були спільні життєві інтереси, вони спільно працювали по благоустрою свого життя та спірного житлового будинку, а також спільно проводили вільний час, відпочивали, влітку під час спільних відпусток подорожували, із спільного бюджету несли витрати на догляд за матір`ю ОСОБА_5 , яка проживала разом із ними.

Під час фактичних шлюбних стосунків 29.07.2010 вони за спільні кошти придбали автомобіль DAEWOO NEXIA NS28 вартістю 73 600 грн, право власності на який було оформлено на ОСОБА_5 . Тому вважає, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також проводили поточний ремонт житлового будинку та збудували новий паркан.

Після реєстрації шлюбу 07.10.2012 вони здійснили капітальний ремонт спірного житлового будинку та господарських споруд, а саме: повністю замінили в будинку дах (крівлю, дошки та стропила), замінили вікна та двері, підлогу, підкопали та облаштували в будинку підмурок та обклали плиткою, побудували новий ґанок, провели реконструкцію літньої кухні, яка будувалася в 1996 році, викопали криницю, в будинку зняли штукатурку та перештукатурили всі внутрішні стіни, замінили всю проводку в будинку та електричні прилади, придбали та встановили газові конвектори, газ був підведений в 2001 році, облаштували подвір`я, постеливши тротуарну плитку, встановили бесідку, установили ковані ворота, здійснювали поточні роботи по поліпшенню та утриманню житлового будинку та господарських споруд.

Таким чином вони спільною працею та за спільні кошти суттєво поліпшили даний будинок та господарські споруди біля нього, на що витратили більше як 200 000 гривень, внаслідок чого дане майно істотно збільшилося у своїй вартості і за рішенням суду може бути визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим вказала на те, що у сторін існує спір щодо поділу спадкового майна, оскільки відповідач ОСОБА_2 , який також подав заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 претендує на половину спадкового майна, оскільки не вважає його спільною власністю подружжя.

Враховуючи зазначене, просила суд встановити юридичний факт, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 з грудня 2008 року по день реєстрації шлюбу 07 жовтня 2012 року проживали однією сім`єю як чоловік і жінка. Визнати об`єктом спільної сумісної власності автомобіль DAEWOO NEXIA NS28, ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 73 600 грн та житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину в ідеальних долях автомобіля DAEWOO NEXIA NS28, ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 73 600 грн та право власності на 1/2 частину в ідеальних долях житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 ринковою вартістю 155 625 грн.

19.08.2020 позивач збільшила позовні вимоги, в яких просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 Ѕ частку витрат, пов`язаних з організацією поховання та облаштування місця поховання спадкодавця ОСОБА_5 у розмірі 34 827 грн. На обґрунтування своєї позиція вказала на те, що всі витрати на поховання померлого спадкодавця ОСОБА_5 та витрати пов`язані з організацією поховання та облаштування місця поховання були понесені нею, а відповідач ОСОБА_2 претендує, як спадкоємець першої черги на 1/2 частку спадкового майна, а тому вона вважає, що вони мають в рівних частках нести витрати пов`язані з організацією поховання та облаштування місця поховання. Загальна сума понесених позивачем витрат становить 69 655 грн та складаються з витрат: ритуальна доставка 1 600 грн; придбання труни хреста, вінків, ритуальної атрибутики 7 480 грн; поминальні обіди (в день поховання 27 900 грн; 9 днів 6 975 грн; 40 днів 3 600 грн; облаштування місця поховання (придбання та встановлення пам`ятника 21 300 грн; гробниця 800 грн). Відповідач в добровільному порядку відмовляється відшкодувати позивачу понесені витрати.

2. Позиція відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому з урахуванням уточнень зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає частково, не заперечує щодо стягнення з нього витрат на поховання спадкодавця в сумі 3 400 грн, у задоволенні решти позовних вимог просить відмовити, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими. На обґрунтування своєї позиції посилався на те, що твердження позивача про проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з грудня 2008 року по день реєстрації шлюбу 07 жовтня 2012 року не відповідають дійсності, оскільки позивач з його батьком почали спільно проживати після святкування 50-літнього ювілею позивача (29 травня 2012 року), згодом почали жити разом та зареєстрували шлюб у жовтні 2012 року. Окрім того, позивачем не додано до позовної заяви жодного доказу, який би підтверджував їх з батьком спільне проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки в період з 2008 року по день укладення їх шлюбу - 07 жовтня 2012 року, їх спільний побут, ведення спільного господарства, виконання ними взаємних прав та обов`язків, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а виключно покази свідків, про допит яких заявляє позивач, не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту (постанова ВС від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц).

Також вважає необґрунтованими вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності автомобіля DAEWOO NEXIA NS28, ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 73 600 грн та заперечує щодо визнання за позивачем права власності на Ѕ частину в ідеальних долях на цей автомобіль, оскільки на придбання спірного автомобіля його батько витратив кошти, отримані від продажу іншого автомобіля, що був у його власності, частину коштів йому дала його мати ОСОБА_7 , яка в цей час продала свій будинок та перейшла жити до батька, решта коштів із 73 600 грн це власні заощадження його батька. А тому, в силу приписів ч. 1 сі. 57 СК України, зазначений автомобіль DAEWOO NEXIA NS28, ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 , є особистою власністю ОСОБА_5 батька відповідача, оскільки право власності на нього було набуте у 2010 році, тобто до укладення шлюбу із позивачем.

Вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ринковою вартістю 155 625 грн та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину в ідеальних долях на цей житловий будинок з господарськими спорудами задоволенню також не підлягають, оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було придбано батьками відповідача під час перебування у шлюбі у 1987 році. Після їх розлучення у 1988 році будинок залишився у користуванні його батька ОСОБА_5 . У 2001 році була проведена інвентаризація цього будинку, про що його батькові видано технічний паспорт. Згідно з відомостями з технічного паспорта, на день його видачі, дійсна вартість житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами становила 18 678 грн. З 2001 року інвентаризація спірного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами не проводилася. Згідно з наданим позивачем звітом про оцінку майна (без ідентифікатора за базою ФДМУ) вартість спірного будинку на дату проведення оцінки 20.05.2019 становить 155 625 грн.

Разом з тим, врахувавши дані Мінфіну України, за період з грудня 2001 року (коли була проведена інвентаризація) по травень 2019 року (коли була проведена грошова оцінка) щодо індексів споживчих цін вартість спірного будинку (з врахуванням індексу інфляції), яка складає 135 338 грн 22 коп.

Позивач стверджує, що різниця вартостей є істотною, та виникла внаслідок проведеного капітального ремонту. Однак, до позовної заяви, не додано жодного доказу підтвердження цього. Додані товарні чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів, підтверджують придбання позивачем та батьком відповідача будівельних матеріалів, та, на його думку, жодним чином не підтверджують проведення будь-яких робіт по істотному збільшенню вартості спірного будинку. Незначні поліпшення, якщо вони були зроблені, можуть свідчити про виконання обов`язку власника майна щодо його утримання та збереження його придатності до використання за призначенням.

Із доданих позивачем до позовної заяви доказів також не можливо встановити коли відбулося «істотне» збільшення вартості спірного майна: під час шлюбу його батька із позивачем, чи ще до укладення цього шлюбу.

Вважає, що окремої уваги заслуговує той факт, що протягом 2012-2017 років батьком відповідача із ОСОБА_1 за спільні кошти було проведено також і ремонт будинку позивача по АДРЕСА_2 . Тому у відповідача, як спадкоємця батька, постає питання про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя і цього будинку.

Додані товарні чеки та накладні частково це підтверджують, зокрема, наприклад, як видно на плані будинку АДРЕСА_1 , у будинку є 8 вікон та 1 вхідні двері, в той час, як позивач додає документи про купівлю 11 вікон, 2 вхідних дверей, майже 5 тонн цементу, тощо.Враховуючи викладене вище, просив залишити позов в цій частині без задоволення.

Щодо стягнення витрат на поховання спадкодавця вважає, що є підстави для задоволення позовних вимог на загальну суму 3 400 грн ((9800 (ритуальна доставка-1600 грн; придбання труни, хреста, вінків, ритуальної атрибутики -7480 грн; витрати на гробницю-800 грн) - 3083,7 (отримана допомога на поховання)/2=3398,15, після заокруглення 3 400 грн. Витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, обов`язок щодо відшкодування яких покладається на спадкоємців на підставі статті 1232 ЦК України, а витрати на придбання пам`ятника вважає нерозумними, та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки заявлена вартість значно вища цін на відповідні товари. Пам`ятник позивачем придбано та встановлено за власною ініціативою, без погодження його ціни.

3. Позиція третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 .

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 та Гайсинської міської ради, в якій просить визнати недійсним з дати видання та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Кунянської сільської ради 29.11.200, що посвідчує право приватної власності ОСОБА_5 на спірний житловий будинок (в цілому), визнати спірний житловий будинок з господарськими спорудами об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку в ідеальних долях даного будинку.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 01 серпня 1984 року вона уклала шлюб із ОСОБА_5 , від якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 вони з чоловіком ОСОБА_5 за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 . 15 червня 1988 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу розподіл спільного майна не проводився, угоди щодо його розподілу не укладалося. З вересня 1987 року за їх спільною згодою у будинку залишився проживати фактично ОСОБА_5 , який проживав там до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Все інше спільно нажите за понад три роки перебування у шлюбі майно: холодильник, меблі, посуд, інші предмети посуду залишилось у власності ОСОБА_5 в рахунок вартості цього майна вона отримала грошові кошти, вказані у розписці, що є в матеріалах справи. Щодо права власності на належну їх половину будинку жодних угод не укладалося. Від свого права власності на половину житлового будинку в установленому порядку вона не відмовлялася, своє право власності іншим особам не передавала (не відчужувала). Тому вважає, що спірний житловий будинок належить їй із померлим ОСОБА_5 на підставі спільної сумісної власності подружжя, а в разі поділу частки є рівними.

У червня 2019 року вона звернулася до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянської О.А. із заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частку в спільному майні подружжя на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Однак, в ході спілкування із нотаріусом, їй в усній формі було роз`яснено про необхідність захисту свого права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в судовому порядку, оскільки дружиною померлого ОСОБА_5 ОСОБА_1 заявлено позов щодо прав на зазначений житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Поспілкувавшись зі своїм сином ОСОБА_2 вона отримала копії доказів, наданих йому позивачем, в тому числі копію технічного паспорта на спірний житловий будинок, у матеріалах технічного паспорта міститься свідоцтво про право власності на житловий будинок від 29.11.2001, видане на ім`я ОСОБА_5 . Вважає, що зазначене свідоцтво, отримане її колишнім чоловіком абсолютно протиправно, в порушення її права власності на набуте під час шлюбу спільне майно. Отриманням цього свідоцтва її колишнім чоловіком ОСОБА_3 фактично було позбавлено права власності на майно, без її відома. Про це порушення прав стало відомо вже після смерті ОСОБА_5 . Більш того, оскаржуване свідоцтво про право власності на спірний будинок видане на підставі неіснуючого правовстановлюючого документу, а саме рішення виконкому Кунянської сільської ради від 21.11.2001 № 74. Окрім того, вказала на те, що про порушення свого права вона дізналася 3 червня 2019 року після звернення до нотаріуса. До цього часу її право власності на спірний будинок ніким не оспорювалося, жодних перешкод у здійсненні нею правомочностей власника щодо цього майна ніким не чинилося.

4. Відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив відповідача ОСОБА_5 .

Позивач ОСОБА_1 у відповіді на відзив зазначила, що у судовому засіданні по даній справі вона буде доводити факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу з ОСОБА_5 в період з грудня 2008 року по 07 жовтня 2012 року шляхом доказування ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і тому подібне. Вказала на те, що у зазначений вище період вони разом з ОСОБА_5 за спільні кошти з урахуванням того, що її статки значно перевищували доходи ОСОБА_5 , який часто міняв місця роботи, великі періоди часу ніде не працював або знаходився на обліку в центрі зайнятості, вони придбали у 2009 році спальню за 5 000 грн, телевізор «Панасонік» за 2 000 грн, диван за 1 500 грн, у 2010 році купили морозильну камеру, 6 стільців по 200 грн, автомобіль, в 2011 році - холодильник за 3 500 грн, мікрохвильову піч - за 800 грн, м`який куточок на кухню за 2 900 грн, газову плиту за 2 000 грн. Окрім того, в цей же період вони побудували в 2009 році туалет та літній душ із цегли і обшили «вагонкою», у 2012 році демонтували веранду. У зв`язку з викладеним, просила заперечення відповідача ОСОБА_2 відхилити, а її позовні вимоги задовольнити в повному об`ємі.

5. Відзив позивача ОСОБА_1 на позовну заяву третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 у відзиві на позов ОСОБА_3 зазначила, що позовну заяву ОСОБА_3 вважає необґрунтованою, безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, ОСОБА_3 однією із своїх вимог визначає визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Кунянської сільської ради 29.11.2001, однак не надала даного документа чи його копії, а також ніяк не визначає правового статусу Кунянської сільської ради в даній ситуації. Окрім того, відповідно до діючої на час купівлі ОСОБА_5 спірного будинку норми права, викладеної в частині 1 статті 128 Цивільного кодексу України 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Тому не зрозуміло чому ОСОБА_3 правовстановлюючим документом визначає свідоцтво про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Кунянської сільської ради 29.11.2001. Вважає, що ОСОБА_3 в своїй позовній заяві перекручує обставини справи та вводить суд в оману. Зокрема, зареєстрований 01.08.1984 шлюб ОСОБА_5 з ОСОБА_3 (дівоче прізвище - ОСОБА_8 ) розірваний 30 жовтня 1987 року на підставі рішення Гайсинського районного суду. До цього вже десь півроку, тобто з квітня 1987 року ОСОБА_5 не проживав з ОСОБА_3 і не підтримував подружніх стосунків з нею, таким чином фактично їх сім`я розпалася в квітні 1987 року. А тому коли в липні 1987 року ОСОБА_5 купував спірний на даний час будинок, то робив це тільки за власні кошти. Майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розділилося добровільно ще до розірвання шлюбу, що засвідчує написана власноручно розписка останньої від 12.10.1987, завірена Головою виконкому Кунянської сільської ради Бондарем О.М., в якій зазначено: «Я ОСОБА_9 згідно добровільного розподілу майна, отримала від ОСОБА_5 гроші в сумі тисяча сорок рублів (10,40). Я до господарства ОСОБА_5 ніякого відношення не маю. В чім і розписуюсь. 12.10.1987 р. Підпис».

Крім того, вищезазначені обставини засвідчують той факт, що позивачу ОСОБА_3 ще у 1987 році було достовірно відомо про те, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 оформлений на ОСОБА_5 і належить йому на праві власності. Позивач же звернулася з даним позовом тільки в червні 2019 року, тобто більше ніж через 30 років з дня, коли їй стало відомо начебто про порушення свого права.

А тому вважає, що ОСОБА_3 пропустила строки звернення до суду, а тому в даному випадку повинні бути застосовані норми закону про позовну давність.

6. Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, подане ОСОБА_1

ОСОБА_1 подала заперечення на відповідь на відзив третьої особи, у якій зазначила, що у доповнення до відзиву на позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до неї про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя бажає зазначити, що у судовому засіданні по даній справі вона буде доводити те, що з квітня 1987 року ОСОБА_5 не проживав з ОСОБА_3 і не підтримував подружніх стосунків з нею, таким чином фактично їх сім`я розпалася в квітні 1987 року, а тому коли в липні 1987 року ОСОБА_5 купував спірний на даний час житловий будинок АДРЕСА_1 , то робив це тільки за власні кошти. В даному будинку ОСОБА_10 ніколи не проживала, оскільки на час купівлі ОСОБА_5 будинку їх сім`я вже розпалася.

Окрім того, з мотивувальної частини рішення Гайсинського районного суду від 30.10.1987 по справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про розлучення та стягнення аліментів видно, що сторони більше 2-х місяців спільно не проживають, в цей час позивач вступила в шлюбні стосунки з іншим чоловіком, з яким в даний час виїхала по місцю його служби. Також в даному рішенні є посилання на заяву позивач ОСОБА_9 про те, що відповідач ОСОБА_5 в останні роки спільного життя став зловживати спиртними напоями, через що часто виникали скандали і сім`я розпалася. Також з копії анонімного листа з конвертом, адресованого ОСОБА_5 чітко видно дату 17.10.1987. В даному листі невідома особа повідомляє ОСОБА_5 про те, що його дружина вже кілька місяців зустрічається з іншим чоловіком і збирається виїжджати в м. Читу по його місцю служби. Також повідомляється, що таке становище існує уже тривалий час.

Тому ОСОБА_1 наголосила на тому, що спірний житловий будинок ОСОБА_5 придбав уже коли фактично не проживав з ОСОБА_11 тільки за власні кошти та кошти, які йому дала рідня, а кошти в сумі 1040 рублів, які на купівлю будинку були виділені ріднею ОСОБА_11 , були їй повернуті, про що засвідчує раніше надана розписка.

7. Відповідь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 на відзив на її позовну заяву.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 подала відповідь на відзив на її позовну заяву, у якій зазначила, щодо копія свідоцтва про право власності на спірний житловий будинок, виданого виконкомом Кунянської сільської ради 29.11.2001 є в матеріалах справи (в додатках до позовної заяви ОСОБА_1 ). Щодо правового статусу Кунянської сільської ради, то прийняття рішення по суті заявлених позовних вимог, на її думку, не створить жодних прав та/або обов`язків для зазначеної особи (Кунянської сільської ради), а тому немає необхідності в залученні її до участі в даній справі. Вона жодним чином не заперечує, що у ОСОБА_5 право власності на спірний житловий будинок виникло на підставі договору-купівлі продажу цього будинку, укладеного у липні 1987 року. Саме тому і оскаржує свідоцтво про право власності на цей житловий будинок від 29.11.2001, як таке, що видане з порушенням закону. Окрім того, саме на підставі цього свідоцтва спірний житловий будинок зареєстрований за померлим ОСОБА_5 на праві приватної власності КП «Гайсинське МБТІ».

Щодо дати розірвання їх із ОСОБА_5 шлюбу, то суду надано абсолютно правдиві дані. Шлюб між померлим ОСОБА_5 і ОСОБА_3 припинено 15 червня 1988 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Твердження ОСОБА_1 про придбання її колишнім чоловіком ОСОБА_5 спірного житлового будинку за особисті кошти жодним чином не доведено. Цей будинок вони купували разом, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти. Договір купівлі-продажу укладався у її присутності. В цьому будинку вони спільно з ОСОБА_5 та їх спільним сином ОСОБА_2 проживали до часу фактичного припинення шлюбних відносин.

Щодо доданої ОСОБА_1 копії так званої «розписки про добровільний розподіл майна», то дана «розписка» жодним чином не підтверджує, що ОСОБА_3 відмовилася від 1/2 частини спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 . Жодних домовленостей чи угод про розподіл будинку, в установленому законом порядку та формі для таких угод, ними із померлим ОСОБА_5 ніколи не укладалося.

Щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про застосування позовної давності, воно також необґрунтоване та незаконне, в тому числі з таких міркувань: по-перше, право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 набуто в законний спосіб та на законних підставах; по-друге, від цього права вона ніколи, в установленому законом порядку та формі для відмови від права власності на нерухоме майно не відмовлялася; по-третє, те, що вона протягом тривалого часу фактично не користувалася належним їй майном, абсолютно не означає, що її право власності було порушене протягом всього цього часу та що їй про це було відомо. Про порушення її прав стало відомо лише після смерті ОСОБА_5 , коли не змогла отримати в установленому законом порядку свідоцтво про право на частку у спільному майні подружжя на належне ОСОБА_3 майно. Зокрема через дії ОСОБА_1 щодо невизнання права ОСОБА_3 на це майно. Тому заявлене клопотання про застосування позовної давності просила відхилити як надумане та необґрунтоване.

У зв`язку з викладеним, просила позовні вимоги, зазначені в позовній заяві, задовольнити в повному обсязі.

ІІ. Пояснення сторін.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 . При цьому наголосили на тому, що ними подана заява про застосування строків позовної давності.

Відповідача ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнали частково, не заперечували щодо стягнення з ОСОБА_2 витрат на поховання спадкодавця в сумі 3 400 грн, у задоволенні решти позовних вимог просили відмовити, оскільки вважають їх безпідставними та необґрунтованими з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 . Позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 підтримала у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та просили відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .

Представник Гайсинської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд керуючись вимогами ст.. 223 ЦПК України розглянув справу у відсутності представника Гайсинської міської ради.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показала, що вона товаришувала з матір`ю ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , доглядала за нею протягом трьох років до появи у грудні 2018 році в будинку ОСОБА_1 . ОСОБА_7 була дуже щаслива, що з`явилася господиня у їх домі. Їй відомо, що з того часу як ОСОБА_1 почала проживати з ОСОБА_5 вони почали міняти вікна, двері, ганок, перекрили дах, викопали криницю, зробили забор, бетонні доріжки, гараж, погріб, капітальний ремонт кухні. Також зі слів покійної ОСОБА_7 вона дізналася, що ОСОБА_1 постійно вкладала свої кошти на проведення вказаних вище будівельних робіт. За городиною біля будинку доглядала ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_5 часто був у відрядженнях.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показав, що він є рідним братом покійного ОСОБА_5 . У 1984 році покійний брат одружився з ОСОБА_3 , однак через декілька років вони розлучилися. Його батьки купили для його ОСОБА_5 та ОСОБА_3 спірний житловий будинок, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . На придбання даного будинку батьки ОСОБА_3 дали 1 000 карбованців, решту заплатили його батьки. Після розлучення у 1987 році ОСОБА_5 із ОСОБА_3 його батько віддав ОСОБА_3 1000 карбованців, і взяв про це розписку завірену Кунянською сільською радою. Після їх розлучення, будинок пустував, оскільки брат їздив на Північ, ОСОБА_3 теж виїхала за кордон. Пізніше ОСОБА_5 повернувся і забрав їх матір ОСОБА_7 з її старого будинку до себе на АДРЕСА_1 , а будинок матері продали. Йому відомо, що з 2008 року його брат почав проживати з ОСОБА_1 , а у 2009 році він приїздив до брата ОСОБА_5 і ОСОБА_1 в гості. Зауважив, що за їх мамою ОСОБА_7 доглядала ОСОБА_1 . Окрім того, вказав на те, що у 2010 році він позичив ОСОБА_5 30 000 грн на придбання спірного автомобіля, які передав через ОСОБА_1 . Також вказав на те, що за роки спільного проживання ОСОБА_5 і ОСОБА_1 спірний будинок сильно змінився, кошти на будівельні роботи витрачали спільно ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , остання брала кредитні кошти на своє ім`я. Вони замінили дах, поставили нові вікна, замінили поли, в одній кімнаті зробили підлогу, поклеїли шпалери, криницю викопали в дворі, забор. Кухня була збудована його батьком у 90-х роках, однак потребувала ремонту. Після розлучення його брата ОСОБА_5 із ОСОБА_3 , остання матеріальних претензій не мала.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду показав, що з позивачем він знайомий з 2005 року. Спочатку вони проживали по сусідство, а пізніше ОСОБА_1 переїхала до ОСОБА_5 . У 2012-2013 році ОСОБА_1 вийшла заміж, у 2014 році вона вже точно по сусідству не проживала. Також повідомив, що він переробляв дах у будинку на АДРЕСА_1 , штукатурив підмурок та обклав його плиткою. За роботу розраховувалась ОСОБА_1 . Окрім того, робив демонтаж старого даху і повністю перекривав новим. Він працював з декількома робітниками, виступав в ролі бригадира, робив розрахунки, отримував кошти за роботу і розраховувався з іншими. Дах свідок робив у травні 2014 року, всі ремонтні роботи, які він закінчив приблизно у жовтні 2014 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду показала, що ОСОБА_5 забрав мати ОСОБА_7 проживати до себе на АДРЕСА_1 , коли тій вже було близько 90 років. Взимку, якого року вона не пам`ятає, ОСОБА_5 почав проживати із ОСОБА_1 . Вона кожного тижня приносила молоко в цю родину до появи ОСОБА_1 і надалі. Житловий будинок, в якому вони жили був старенький. ОСОБА_5 сам збудував сарай. Коли прийшла жити позивач вони зробили літню кухню, поробили ремонти, двері поміняли, зробили в 2 кімнатах сучасний ремонт, в коридорі зробили ремонт, в літній кухні поставили конвектор, купили бойлер, але не встигли його установити. Також їй відомо, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 переробили дах незадовго до смерті ОСОБА_5 , а також викопали криницю. До реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали разом, але скільки років не пам`ятає. Бесідку поставили, воду провели приблизно за рік до смерті. ОСОБА_1 пригощала її, коли та приходила до ОСОБА_7 , бачила як остання готовила їжу, оскільки ОСОБА_7 була лежачою.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду показав, що його дружина та ОСОБА_1 двоюрідні сестри. ОСОБА_1 та ОСОБА_5 почали проживати з 2009 року. У 2009 році до нього в гості приїхали ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та розповіли, що їх будинок по АДРЕСА_1 потребує ремонту. Через пару тижнів він приїхав, подивився масштаби роботи, а ще через пару тижнів він з декількома робітниками приступили до роботи: залили бетоном кухню, постелили лінолеум, через пару днів зробили туалет, літній душ. Через рік півтора, вони зробили підмурок, обмотку. Крім того, він із робітниками робив обмостку біля літньої кухні, поробили доріжки навколо хати. У 2009 році він робив душ і туалет 2 дні, за кожен день заплатили по 500 грн, за забор йому заплатили 20 000 грн, за доріжки і обмостки заплатили 10 000 грн. За всі роботи розраховувалася ОСОБА_1 . У 2009 році дах будинку був ще старий. Літня кухня була побудована, гаража не було. А вже у 2014 році, коли він приїздив до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 дах будинку був перероблений. У 2012 році свідок з робітниками зробив забор від дороги.

За проведення ремонтних робіт з ним домовлялася ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 був присутній при цій розмові. Матеріали купляла ОСОБА_1 та розраховувалася вона ж. Це все робилося за кошти ОСОБА_1 , йому це відомо з її слів. Свідок вказав, що у них не було спільного бюджету. ОСОБА_1 мала накопичення і хизувалася йому, що могла б побудувати новий будинок. Їжу готувала ОСОБА_1 , продукти харчування купувала ОСОБА_1 , за будівельні роботи розраховувалася ОСОБА_1 . Коли свідок приїхав на похорон ОСОБА_5 у 2019 році, то в будинку були нові вікна, двері, в кімнатах був зроблений ремонт, туалет був обкладений плиткою.

Свідок третьої особи ОСОБА_18 , яка є кумою покійного ОСОБА_5 , суду показала, що познайомилася з родиною ОСОБА_5 і ОСОБА_3 як вони одружилися, вони були сусідами. Щодо спірного будинку на АДРЕСА_1 пояснила, що ОСОБА_5 і ОСОБА_3 жили з батьками ОСОБА_5 , потім вони захотіли свій будинок, мали весільні гроші, їх батьки доклали потрібну суму і пара купила будинок, робили там якийсь ремонт. В цій хаті вони жили не довго, під зиму 1987 року ОСОБА_3 розійшлася з ОСОБА_5 .Свідок зазначила, що після розлучення ОСОБА_3 виїхала з села.

ІII. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

01 серпня 1984 року ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ) уклала шлюб з ОСОБА_5 , що вбачається з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 121 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_2 (відповідач у справі за позовом ОСОБА_1 ), батьком якого записаний ОСОБА_5 матір`ю ОСОБА_9 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 (а.с. 100 том 1).

На підставі договору купівлі продажу від 30.07.1987, нотаріально посвідченого секретарем Кунянської сільської ради, реєстровий № 13 ОСОБА_5 набув у власність один глинобитний, критий залізом житловий будинок розміром жилої площі 30 кв.м. та один глинобитний критий шифером сарай, що знаходиться в с. Куні, Гайсинського району, Вінницької області, розташовані на земельній ділянці 0,04 га. Вартість житлового будинку за вказаним договором купівлі-продажу на дату вчинення правочину складала п`ять тисяч карбованців (а.с. 13 том 1).

З свідоцтва про право власності, виданого Кунянською сільською радою 29.11.2001, яке видане на підставі рішення виконкому Кунянської сільської ради від 21.11.2001 № 74 вбачається, що ОСОБА_5 дійсно належить на праві приватної власності житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 35 том 1).

З рішення № 74 виконкому Кунянської сільської ради народних депутатів Вінницької області від 21.11.2001 «Про оформлення документів про право приватної власності» на спірний житловий будинок видно, що виконком вирішив оформити документи про право приватної власності на ОСОБА_5 , видавши йому свідоцтво про право власності на житловий будинок (інвентаризаційна справа № 204 стор. 11).

Згідно з технічним паспортом на спірний житловий будинок станом на 22.11.2001 житловий будинок з господарськими будівлями складався з житлового будинку під літ «А» 87,40 кв.м, веранда під літ. «а» 3,60 кв. м, добудова під літ. «а1» 4,80 кв.м, сарай з погрібом під літ. «Б» 32,5 кв. м, літня кухня, гараж під літ. «В» 55,8 кв.м, сарай під літ. «Г» 5,0 кв.м, дійсна вартість якого становить 18 678 рублів (а.с.33-36 том 1).

Згідно з висновком про технічний стан житлового будинку (будівлі) Тульчинського міжрайонного бюро технічної інвентаризації станом на 22.11.2001, який міститься в інвентаризаційній справі № 204 встановлено, що загальна площа житлового будинку складає 68,10 кв.м, в т.ч. жила площа 45.50 кв.м, внутрішня висота 2.45 м. Фундамент з цоколем кам`яний, стан незадовільний, знос 65%. Стіни зовнішні д/вальковані обложені цеглою, стан незадовільний, знос 60%. Стіни внутрішні і перегородки д/вальковані оштукатурені, знос 60%, стан незадовільний. Перекриття та підлоги д/вальковані оштукатурено, знос 60%, стан незадовільний. Дах та покрівля покрівля залізна, стан незадовільний, знос 50%.

Згідно з даними архіву «Гайсинського МБТІ» станом на 29.12.2012 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві приватної власності за громадянином ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Кунянською сільською радою 29.11.2001. Згідно замовлення ОСОБА_5 від 20.11.2001 проведена інвентаризація, виготовлений технічний паспорт та проведена реєстрація права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 (а.с. 175 том 1).

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 15.05.2019 №715, згідно з господарською книгою №7 особовий рахунок № НОМЕР_4 по АДРЕСА_1 відноситься до категорії робочих дворів. Станом на 15.04.1991 головою робочого двору являвся ОСОБА_5 (а.с.82 том 1).

Рішенням 47 сесії 6 скликання Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 03.09.2015 про перейменування вулиць та провулків було вирішено перейменувати АДРЕСА_1 (а.с. 83 том 1).

Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області від 15.05.2019 №714 про те, що згідно договору купівлі-продажу від 30.07.1987 стосується будівлі та споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 (а.с. 81 том 1).

30.10.1987 рішенням Народного суду Гайсинського району Вінницької області шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 163 том 1). Рішення суду встановлено, що сторони протягом двох місяців спільно не проживають. Позивач ОСОБА_9 знаходиться у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком. З яким зараз поїхала за місцем його служби, залишивши заяву, в якій повідомила, що на примирення не згодна (а.с.163 том 1).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_5 вбачається, що шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 15.07.1988 розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено актовий запис № 78 (а.с.122 том 1).

Судом досліджено копію та оригінал розписки ОСОБА_9 від 12.10.1987, завіреної Головою виконкому Кунянської сільської ради Бондарем О.М., в якій зазначено: «Я ОСОБА_9 згідно добровільного розподілу майна, отримала від ОСОБА_5 гроші в сумі тисяча сорок рублів (10,40). Я до господарства ОСОБА_5 ніякого відношення не маю. В чім і розписуюсь. 12.10.1987 р. Міститься підпис ОСОБА_9 (а.с. 159, 191 том 1).

21.01.1989 ОСОБА_9 вийшла заміж за ОСОБА_19 та отримала прізвище « ОСОБА_20 », що вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію шлюбу від 21.01.1989, серія НОМЕР_6 (а.с. 123 том 1).

29.07.2010 ОСОБА_5 придбав автомобіль DAEWOO NEXIA NS28, що підтверджується договором № 264 від 29.07.2010 купівлі-продажу автомобіля та технічним паспортом серії НОМЕР_7 , а також копією видаткової накладної №РН-0000225 від 29 липня 2010 року відповідно до якої сума за автомобіль з ПДВ 73 600 грн (а.с. 14-15,16, 17 том 1).

07 жовтня 2012 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_1 у виконкомі Кунянської сільської ради Гайсинського району, Вінницької області, актовий запис № 45 (а.с.11 том 1).

У травні 2014 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання на території Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, що вбачається з копії записів в книзі по господарського обліку (форма №1) Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області за 2006-2010 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 (а.с. 186) та копією облікової картки об`єкта по господарського обліку на 2011-2015 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 (а.с. 187 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується повторно виданою копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_8 (а.с. 17 том 1).

Спадковим майном покійного ОСОБА_5 являється житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 ; автомобіль марки DAEWOO NEXIA NS28, (а.с. 14-15,16, 17 том 1).

14 березня 2019 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянською О.А. відкрито спадкову справу № 02-14 після смерті ОСОБА_5 за заявою дружини померлого ОСОБА_1 та сина померлого ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (колишня дружина померлого) звернулася до приватного нотаріуса Гайсинського районного нотаріального округу Кобилянської О.А. з заявою про видачу свідоцтва про право власності на Ѕ частину в спільному майні подружжя, а саме: житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.126 том 1).

З копії довідки №343 від 04.03.2019, виданої Кунянською сільською радою Гайсинського району Вінницької області ОСОБА_2 , 1985 року народження, про те, що помер його батько ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та постійно проживав по АДРЕСА_1 . На день смерті спадкодавця за вказаною адресою крім ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована дружина ОСОБА_1 , 1962 року народження (а.с. 125 том 1).

20.05.2019 було проведено оцінку майна, а саме будинку в АДРЕСА_1 , а саме застосовано один підхід оцінки порівняльний, відповідно до звіту про оцінку майна, а саме висновку про вартість об`єкта оцінки зробленого ФОП ОСОБА_21 оціночна (ринкова) вартість майна становить 155 625 грн (а.с. 73-80 том 1).

Судом досліджено довідки з індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) ОСОБА_1 за звітні роки з 1999 по 2019, надану Пенсійним фондом України, з яких вбачаються доходи позивача ОСОБА_1 (а.с.20-32 том 1).

Судом досліджено оригінали накладних на товар наданих ОСОБА_1 від 12.02.2013 на 10 050 грн (а.с. 37 том 1), від 10.12.2018 на 10 813 грн (а.с. 38 том 1), від травня 2017 на 585 грн (а.с. 39 том 1), від 21.03.2017 на суму 1 700 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 40 том 1), від квітня 2014 року на суму 9300 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 41 том 1), від 21.07.2017 на суму 1604 грн 80 коп. на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 42 том 1), від 25.12.2012 на суму 19 500 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 43 том 1), від 30.05.20218 на суму 8 245 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 44 том 1), від 08.04.2015 на суму 1 570 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 45 том 1), від 05.03.2013 на суму 5 500 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 46 том 1), від 10.07.2013 на суму 26 800 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 47 том 1), від 03.06.2015 на суму 13 000 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с.48 том 1), від 28.08.2014 на суму 4 250 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 49 том 1), товарний чек від 09.09.2016 на суму 6 400 грн (а.с. 50 том 1), видаткова накладна на ім`я ОСОБА_5 від 23.02.2019 на суму 4 646 грн 70 коп. (а.с. 51 том 1), товарний чек від 07.05.2013 на суму 645 грн (а.с. 52 том 1), товарний чек від 11.08.2016 на суму 4 940 грн (а.с. 53 том 1), видаткова накладна на ім`я ОСОБА_5 від 23.02.2019 на суму 50 грн (а.с. 54 том 1), видаткова накладна на ім`я ОСОБА_5 від 23.02.2018 на суму 136 грн (а.с. 55 том 1), накладна від 17.06.2013 на суму 8 200 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 56 том 1), накладна від 18.05.2017 на суму 1 925 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 57 том 1), накладна від 19.07.2018 на суму 1 680 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 58 том 1), накладна від 25.10.2018 на суму 1 350 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 59 том 1), накладна від 09.06.2016 на суму 2 550 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 60 том 1), накладна від 05.05.2015 на суму 2 200 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 61 том 1), накладна від 23.05.2013 на суму 525 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 62 том 1), накладна від 23.11.2017 на суму 1 240 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 63 том 1), накладна від 10.01.2018 на суму 880 грн на ім`я ОСОБА_5 (а.с. 64 том 1),накладна від 25.06.2017 на суму 4 500 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 65 том 1), цими накладними позивач ОСОБА_1 підтверджує витрати на ремонт та розбудову будинку.

Крім того, судом досліджено квитанцію до прибуткового касового ордера №66 від 27.02.2019 на ритуальну доставку в розмірі 1 600 грн (а.с. 66 том 1); товарний чек від 27.02.2019, виданий на ім`я ОСОБА_1 про придбання гробу, хреста, 5 вінків, ритуальної атрибутики в сумі 7 480 грн (а.с. 67 том 1); рахунок за витрати на поминальний обід від 28.02.2019 в кафе «Клера» на суму 27 900 грн (а.с. 68 том 1); рахунок за витрати на поминальний обід від 01.03.2019 в кафе «Клера» на суму 6 975 грн (а.с. 69 том 1); рахунок за витрати на поминальний обід від 06.04.2019 на суму 3 600 грн (а.с. 70 том 1); товарний чек від 02.05.2019, виданий ОСОБА_1 за гробницю 800 грн (а.с. 71 том 1); товарний чек від 11 квітня 2019 року, виданий ОСОБА_1 на придбання пам`ятника - гранітний комплект з художньою гравіровкою 21 300 грн (а.с.72 том 1).

04.03.2019 ОСОБА_1 отримала 3 083 грн 70 коп. допомоги на поховання ОСОБА_5 від Гайсинського об`єднаного управління ПФУ, що підтверджується копією заяви про виплату допомоги на поховання та талоном про отримання коштів.

IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, визнання об`єктом спільної сумісної власності автомобіля та визнання права власності на Ѕ частину автомобіля.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_5 у період з грудня 2008 року по 07 жовтня 2012 року позивач ОСОБА_1 посилалась на покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . Окрім того, посилалась на те, що під час фактичних шлюбних стосунків вона із ОСОБА_5 за спільні кошти придбали автомобіль DAEWOO NEXIA NS28, проводили поточний ремонт житлового будинку та збудували новий паркан.

На підставі оцінки зібраних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, у період з грудня 2008 року до дня реєстрації їх шлюбу, 07 жовтня 2012 року, матеріали справи не містять. Разом з цим показання свідків про проживання позивача із спадкодавцем однією сім`ю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України, а надані позивачем чеки на придбання будівельних матеріалів датовані 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роками, тобто під час перебування вже в зареєстрованому шлюбі.

Крім того, як вбачається з копії записів в книзі по господарського обліку (форма №1) Кунянської сільської ради Гайсинського району Вінницької області за 2006-2010 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 (а.с. 186 том 1) та копії облікової картки об`єкта по господарського обліку на 2011-2015 роки по домогосподарству по АДРЕСА_1 (а.с. 187 том 1) позивач ОСОБА_1 лише у травні 2014 року зареєструвала своє місце проживання за вказаною вище адресою.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірний транспортний засіб) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Таким чином, встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_5 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці у період з грудня 2008 року до дня реєстрації їх шлюбу 07 жовтня 2012 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спільною сумісною власністю спірного майна транспортного засобу DAEWOO NEXIA NS28, ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину в ідеальних долях зазначеного майна, оскільки позивачем не доведено, що між нею та ОСОБА_5 виникли відносини, притаманні подружжю, а спірне майно придбано за спільні кошти та спільними зусиллями.

Разом з тим, в силу приписів ч. 1 ст. 57 СК України, зазначений автомобіль DAEWOO NEXIA NS28, ЛЕГКОВИЙ СЕДАН-В, номер шасі НОМЕР_1 державний номерний знак НОМЕР_2 , є особистою власністю ОСОБА_5 , оскільки право власності на нього було набуте у 2010 році, тобто до укладення шлюбу із позивачем.

Щодо визнання об`єктом спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та визнання за права власності на 1/2 частину в ідеальних долях вказаного житлового будинку з господарськими спорудами.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (частина перша статті 59 СК України).

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, до реєстрації шлюбу з позивачем ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 30.07.1987, нотаріально посвідченого секретарем Кунянської сільської ради, реєстровий № 13 набув у власність глинобитний, критий залізом житловий будинок розміром жилої площі 30 кв.м. та один глинобитний критий шифером сарай, що знаходиться в с. Куні, Гайсинського району, Вінницької області, розташовані на земельній ділянці 0,04 га. Вартість житлового будинку за вказаним договором купівлі-продажу на дату вчинення правочину складала п`ять тисяч карбованців.

Згідно з технічним паспортом на спірний житловий будинок станом на 22.11.2001 житловий будинок з господарськими будівлями складався з житлового будинку під літ «А» 87,40 кв.м, веранда під літ. «а» 3,60 кв. м, добудова під літ. «а1» 4,80 кв.м, сарай з погрібом під літ. «Б» 32,5 кв. м, літня кухня, гараж під літ. «В» 55,8 кв.м, сарай під літ. «Г» 5,0 кв.м, дійсна вартість якого становить 18 678 рублів (а.с.33-36 том 1).

Згідно з висновком про технічний стан житлового будинку (будівлі) Тульчинського міжрайонного бюро технічної інвентаризації станом на 22.11.2001, який міститься в інвентаризаційній справі № 204 встановлено, що загальна площа житлового будинку складає 68,10 кв.м, в т.ч. жила площа 45.50 кв.м, внутрішня висота 2.45 м. Фундамент з цоколем кам`яний, стан незадовільний, знос 65%. Стіни зовнішні д/вальковані обложені цеглою, стан незадовільний, знос 60%. Стіни внутрішні і перегородки д/вальковані оштукатурені, знос 60%, стан незадовільний. Перекриття та підлоги д/вальковані оштукатурено, знос 60%, стан незадовільний. Дах та покрівля покрівля залізна, стан незадовільний, знос 50%.

Позивач ОСОБА_1 на підтвердження істотного збільшення вартості спірного житлового будинку під час шлюбу із спадкодавцем посилалася на те, що одружившись, подружжя здійснили капітальний ремонт будинку та господарських будівель, ними спільною працею та за спільні кошти суттєво поліпшено даний будинок на суму більше як 200 000 гривень, а саме: повністю замінили в будинку дах (крівлю, дошки та стропила), замінили вікна та двері, підлогу, підкопали та облаштували в будинку підмурок та обклали плиткою, побудували новий ганок, провели реконструкцію літньої кухні, яка будувалася в 1996 році, викопали криницю, в будинку зняли штукатурку та перештукатурили всі внутрішні стіни, замінили всю проводку в будинку та електричні прилади, придбали та встановили газові конвектори, газ був підведений в 2001 році, облаштували подвір`я, постеливши тротуарну плитку, встановили бесідку, установили ковані ворота, здійснювали поточні роботи по поліпшенню та утриманню житлового будинку та господарських споруд.

На підтвердження вказаних обставин позивач надала суду накладні, товарні чеки, видаткові накладні за період з 2012 по 2019 роки.

З цього приводу, суд вказує на те, що самі по собі відомості в зазначених документах підтверджують придбання позивачем та ОСОБА_5 за життя будівельних матеріалів та жодним чином не підтверджують проведення будь-яких робіт по істотному збільшенню вартості спірного будинку.

Окрім цього, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження істотність збільшення вартості майна, яка підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Згідно зі звітом про оцінку майна, який зроблений ФОП ОСОБА_21 від 20.05.2019 визначена лише оціночна (ринкова) вартість спірного житлового будинку в АДРЕСА_1 станом на 20.05.2019, яка складає 155 625 грн.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували здійснення капітального ремонту спірного об`єкта майна, належного на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 та придбаного до шлюбу, за рахунок спільних сумісних коштів як подружжя, їх сумісної трудової діяльності, у тому числі позивачем не доведено її участь у капітальному ремонті житлового будинку та істотному збільшенні його вартості, який зроблений нею внесок та чи є він значним в такому розумінні, що б визначав можливість визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.1 ст.62 СК України. Сам факт перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_5 на момент ремонту спірного об`єкта нерухомого майна, який перебував в одноособовій приватній власності відповідача, не є достатньою підставою для визнання спільним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину цього майна.

Щодо витрат на поховання спадкодавця.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 самостійно понесла витрати на поховання свого чоловіка ОСОБА_22 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_2 , як син померлого та спадкоємець такої участі не приймав.

Так, матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку з похованням ОСОБА_5 позивачем ОСОБА_1 було витрачено на поховання померлого спадкодавця ОСОБА_5 у розмірі 69 655 грн, які складаються з витрат: ритуальна доставка 1 600 грн; придбання труни, хреста, вінків, ритуальної атрибутики 7 480 грн; поминальні обіди (в день поховання 27 900 грн; 9 днів 6 975 грн; 40 днів 3 600 грн; облаштування місця поховання (придбання та встановлення пам`ятника 21 300 грн; гробниця 800 грн).

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач має сплатити їй Ѕ частку понесених нею витрат, а саме 34 827 грн.

Відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку відмовляється відшкодувати позивачу Ѕ всіх заявлених нею витрат, натомість визнає розумними та необхідними такі витрати на поховання: ритуальна доставка 1 600 грн, придбання труни (гроб), хреста, вінків, ритуальної атрибутики 7 480 грн, а також вважає розумними витрати на гробницю у розмірі 800 грн. Не визнає та вважає такими, що не пов`язані з похованням спадкодавця та, відповідно, не підлягають відшкодуванню витрати на проведення поминальних обідів. Витрати на придбання та встановлення пам`ятника в розмірі 21 300 грн вважає не розумними і таким, що не підлягають до задоволення, оскільки заявлена вартість значно вища цін на відповідні товари. Пам`ятник позивачем придбано та встановлено за власною ініціативою, без погодження його ціни із ним.

Згідно з положеннями частини 1 статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Відповідно до положень статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця; витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

Обов`язковою умовою покладення на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця є те, що ці витрати повинні бути розумними з точки зору їхнього розміру і необхідності здійснення. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більше як за три роки до його смерті.

Така позиція узгоджується з постановами Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі за №713/1434/16-ц. та від 21 березня 2018 року у справі за №753/15444/15-ц.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» похованням померлого є комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

Статтею 1232 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним з них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Такі витрати можуть бути стягнені не більше як за три роки до його смерті.

Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи по суті цю позовну вимогу суд встановив, що загалом на поховання, поминальні обіди та облаштування місця поховання померлого витрачено 69 655 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснені витрати, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордера №66 від 27.02.2019 на ритуальну доставку в розмірі 1 600 грн (а.с. 66 том 1); товарний чек від 27.02.2019, виданий на ім`я ОСОБА_1 про придбання гробу, хреста, 5 вінків, ритуальної атрибутики в сумі 7 480 грн (а.с. 67 том 1); рахунок за витрати на поминальний обід від 28.02.2019 в кафе «Клера» на суму 27 900 грн (а.с. 68 том 1); рахунок за витрати на поминальний обід від 01.03.2019 в кафе «Клера» на суму 6 975 грн (а.с. 69 том 1); рахунок за витрати на поминальний обід від 06.04.2019 на суму 3600 грн (а.с. 70 том 1); товарний чек від 02.05.2019 виданий ОСОБА_1 за гробницю 800 грн (а.с. 71 том 1); товарний чек від 11 квітня 2019 року виданий ОСОБА_1 на придбання пам`ятника - гранітний комплект з художньою гравіровкою 21 300 грн (а.с.72 том 1).

Крім того, судом встановлено, що 04.03.2019 ОСОБА_1 отримала 3 083 грн 70 коп. допомоги на поховання ОСОБА_5 від Гайсинського об`єднаного управління ПФУ, що підтверджується копією заяви про виплату допомоги на поховання та талоном про отримання.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповідача Ѕ частину вартості поминального обіду, який відбувся в день поховання та склав в розмірі 27 900 грн, 9 днів 6975 грн, 40 днів 3 600 грн, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, обов`язок щодо відшкодування яких покладається на спадкоємців на підставі статті 1232 ЦК України.

Отже, такі витрати не узгоджуються із положенням статті 1232 ЦК України та статті 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу".

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 500/8418/13-ц, провадження № 61-6557св18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 484/1407/17, провадження № 61-30665св18.

Отже, позовні вимоги про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на проведення поминального обіду у розмірі 19 237 грн 50 коп.(27 900 грн + 6 975 грн + 3600 грн)/2 не узгоджуються із положенням статті 1232 ЦК України та статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу».

Щодо розміру витрат на встановлення пам`ятника на суму 21 300 грн, суд виходить з наступного.

Як роз`яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про поховання та похоронну справу", суб`єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов`язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством.

Питання стандартизації надмогильних споруд врегульоване Державними стандартами України БВ.2.2-35:2013, якими передбачено загальні технічні вимоги до надмогильних споруд та склепів.

Визначаючи суму граничної вартості витрат на виготовлення та встановлення пам`ятників, суд враховує постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.10.2008 р. № 45 "Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання", із змісту якої вбачається, що сума граничних витрат на виготовлення та встановлення пам`ятника, огорожі, виготовлення фотографій, табличок для Вінницької області становить 2600 грн. При цьому, суд виходить з того, що сторони не подали інших доказів щодо граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож.

Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частинні відшкодування витрат на поховання спадкодавця ОСОБА_5 , а саме витрат на встановлення пам`ятника в розмірі 2 600 грн.

За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі в частині відшкодування витрат на поховання спадкодавця, керуючись завданнями цивільного судочинства щодо справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відтак, ураховуючи рівність часток та вимогу позивача про стягнення 1/2 витрат на поховання, часткове визнання відповідачем позовних вимог щодо відшкодування витрат на поховання, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають грошові кошти у сумі 4 698 грн 15 коп., які складаються з: 1 600 грн ритуальна доставка, 7 480 грн придбання труни (гроб), хреста, вінків, ритуальної атрибутики, 2 600 грн - витрати на встановлення пам`ятника, 800 грн витрати на гробницю (1 600 грн + 7 480 грн + 2 600 грн + 800 грн 3083 грн 70 коп.)/2=4 698 грн 15 коп.

Щодо вимог ОСОБА_3 про визнання об`єктом права спільної власності спірного житлового будинку з господарськими будівлями та визнати за нею право власності на 1/2 частку в ідеальних долях, визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу будинку регулюються нормами КпШС України, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

З аналізу зазначених норм слідує, що спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що спірний будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , придбаний ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.1987, нотаріально посвідченого секретарем Кунянської сільської ради, реєстровий № 13, згідно з яким ОСОБА_5 придбав житловий будинок розміром жилої площі 30 кв.м. та один глинобитний критий шифером сарай, що розташовані на земельній ділянці 0, 04 га (а.с. 13 том 1).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 серпня 1984 року ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_8 ) уклала шлюб з ОСОБА_5 , що вбачається з копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 121), 15 червня 1988 року ОСОБА_5 розлучився з ОСОБА_9 , що вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_9 (а.с.122), виписки з рішення Народного суду Гайсинського району Вінницької області від 30.10.1987 (а.с. 160), рішення Народного суду Гайсинського району Вінницької області від 30.10.1987 про розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 (а.с. 163 том 1).

Враховуючи зазначене вище, судом встановлено, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_5 у період шлюбу із ОСОБА_3 , і суд відносить вказаний будинок до спільного майна подружжя.

Разом з тим, у своєму відзиві на позов від 08.07.2019 позивач ОСОБА_1 зазначає про необхідність застосування строків позовної давності, щодо вимог ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 76 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), в редакції чинній на час розірвання шлюбу між сторонами в справі, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, в редакції чинній на час оформлення ОСОБА_5 на своє ім`я права власності на спірний житловий будинок, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19) та від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_3 зазначала, що про порушення своїх прав вона дізналася лише після смерті ОСОБА_5 у 2019 році при зверненні до нотаріальної контори для оформлення спадщини.

Однак судом досліджено копію та оригінал розписки ОСОБА_9 від 12.10.1987, завіреної Головою виконкому Кунянської сільської ради Бондарем О.М., в якій зазначено: «Я ОСОБА_9 згідно добровільного розподілу майна, отримала від ОСОБА_5 гроші в сумі тисяча сорок рублів (10,40). Я до господарства ОСОБА_5 ніякого відношення не маю. В чім і розписуюсь. 12.10.1987 р. Підпис» (а.с. 159, 191), що свідчить про добровільний фактичний розподіл майна подружжя.

З наведеного, вбачається, що про порушення свого права ОСОБА_3 дізналася в момент написання розписки від 12.10.1987, тому саме з цього часу почав відлік строку позовної давності на звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, а в даній справі звернулася до суду лише 25.06.2019, а тому заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Разом з тим ОСОБА_3 , вважаючи себе співвласником вказаного житлового будинку з часу розірвання шлюбу могла та зобов`язана була знати про стан своїх майнових прав, однак не вживала заходів для оформлення права власності на вказаний будинок. Окрім того повинна була знати про те, що з 29 листопада 2001 року ОСОБА_5 оформив спірний житловий будинок на своє ім`я та отримав свідоцтво про право власності на майно, оскільки така інформація відображена у інвентаризаційній справі №204 по вказаному господарству.

Посилання ОСОБА_3 на відсутність у неї інформації щодо оформлення права власності на спірне житловий будинок без зазначення обставин, які об`єктивно перешкоджали їй отримати таку інформацію, не дають підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду з поважних причин. А тому, суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку звернення з позовом до суду.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 заявляла про застосування позовної давності, поважності причин пропущення строку позовної давності ОСОБА_3 не зазначено, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без шлюбу, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та відшкодування витрат на поховання спадкодавця - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 698 грн 47 коп. витрат на поховання спадкодавця ОСОБА_5 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Гайсинської міської ради про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354, ст. 355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст. 273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Суддя