Ухвала

Іменем України

01 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 522/9324/21

провадження № 61-10276ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Одеська обласна прокуратура, Біляївська окружна прокуратура,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року у складі судді Павлик І. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Гірняк Л. А., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування підвідомчості позовної заяви позивач посилався на пункт 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2879/19, згідно з яким спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року) та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, яка передбачає, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та обґрунтована тим, що у даній справі позивач звернувся з вимогами про скасування арешту, накладеного на його майно під час досудового розслідування кримінальної справи за правилами КПК України 1960 року, за результатом розгляду якої було постановлено обвинувальний вирок стосовно позивача, а відтак підлягає розгляду в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством України.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у жовтні 2022 року звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року у вищевказаній справі, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що вирішення питання про звільнення майна з-під арешту потребувало б відновлення кримінального провадження, що є недопустимим, оскільки вирок набрав законної сили та виконаний у повному обсязі. Також зазначає, що КПК 1960 року не передбачено можливість вирішення судом питання про скасування арешту, накладеного слідчим.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, зміст ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

У справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК України 2012 року) арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, про що правильно зазначено судами попередніх інстанцій.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином - на підставі постанови слідчого в порядку частини шостої 126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку статті 253 КПК України 1960 року, під час ухвалення вироку в порядку статті 324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку статей 409, 411 КПК України 1960 року.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

У цій справі судами встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2007 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 209, частиною другою статті 210, частиною другою статті 366 КК України та на підставі статті 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади строком на 3 роки, з конфіскацією особистого майна та з конфіскацією майна одержаного злочинним шляхом.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 липня 2008 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 29 жовтня 2009 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2007 року змінено. Судове рішення про засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 209 КК України і частиною другою статті 210 КК України скасовано, справу закрито відповідно до пункту 2 частиною другою статті 6 КПК України. Пом`якшено покарання за частиною п`ятою статті 191 КК України до 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади на три роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі статті 70 КПК України призначено покарання за сукупністю злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191 і частиною другою статті 366 КК України 7 років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади на три роки з конфіскацією майна, яке його власністю.

Судом не вирішувалось питання щодо накладеного постановою старшого слідчого Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 11 листопада 2003 року та постановою прокуратури Одеської області від 24 березня 2003 року арешту на майно засудженого в межах кримінальної справи.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 409 КПК України 1960 року питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Тобто, зняття арешту має здійснювати суд, який постановив вирок по цій справі.

З огляду на вказане вище у сукупності, касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960 року, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, за результатами розгляду якої було ухвалено вирок.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 липня 2021 року у справі № 185/9002/20 та від 01 грудня 2021 року у справі № 272/469/21.

З урахуванням викладеного, суди дійшли правильного висновку, що оскільки кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 закрито лише за частиною другою статті 209 КК України і частиною другою статті 210 КК України, а за іншими переліченими статтями ухвалено вирок суду, тому питання про зняття арешту з майна підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленими судовими рішеннями, законність та обґрунтованість яких доводами касаційної скарги не спростована.

Ураховуючи наведене, ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року та постанова Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури та Біляївської окружної прокуратури про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак