Справа № 203/2288/21
Провадження № 2/0203/170/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Ноторової Є.О.,

за участі:

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

14.06.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулось Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому позивач, з урахування редакції позовної заяви, наданої в порядку усунення недоліків позовної заяви від 13.09.2021 року, просить суд:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»: заборгованість за договором про надання банківських послуг № б/н від 26.07.2011 року станом на 16.05.2021 року у розмірі 44734,60 грн, з яких: 38552,91 грн заборгованість за тілом кредиту; 6211,69 грн заборгованість за простроченими відсотками; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн.

І. Стислий виклад позиції учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що відповідач звернувся до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», позивач) з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26.07.2011 року. Відповідно до виявленого бажання відповідача, йому було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Як зазначив позивач, АТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі свої зобов`язання перед відповідачем та надав йому можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах, встановленого кредитного ліміту.

Проте відповідач не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, з урахуванням внесених відповідачем коштів станом на 16.05.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 44734,60 грн, з яких: 38552,91 грн заборгованість за тілом кредиту; 6211,69 грн заборгованість за простроченими відсотками.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 44734,60 грн станом на 16.05.2021 року.

У встановлений судом строк відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що він не заперечує наявності у нього заборгованості перед банком, проте надав суду довідку про заборгованість на банківських рахунках із розміром заборгованості, які не відповідають тим, про які вказує позивач у позові. Тим більше, відповідач визнав, що дійсно укладав з банком кредитний договір та користується коштами банку, проте той розмір заборгованості і за тим кредитним договором, про який зазначив позивач, він не погоджується та надав довідку банку про наявну у нього кредитну заборгованість. За вказаною довідкою така заборгованість та кредитні договори є різними.

Тому, враховуючи, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за договором № б/н від 26.07.2011 року, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 22.07.2022 року було залишено без руху позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.09.2021 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк, у повному обсязі та належним чином.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 06.07.2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження в цивільній справі.

У судове засідання, призначене на 06.07.2022 року, з`явився відповідач.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, проте разом з позовом подавав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши думку відповідача, на підставі ст. ст. 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника позивача.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті судом були заслухані усні пояснення відповідача по суті спору, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, заслухане заключне слово відповідача, та 06.07.2022 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26.07.2011 року відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заповнена та підписана анкета-заява про те, що він приєднався до Умов та Правил надання банківських послу в ПриватБанку.

Згідно з довідками, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був підписаний кредитний договір № б/н, за яким йому були надані кредитні картки датами відкриття: 07.10.2014 року № НОМЕР_1 , 18.08.2016 року № НОМЕР_2 ; зміна умов кредитування та обслуговування кредитної картки відбувались у період з 07.10.2014 року по 01.07.2020 року, та кредитний ліміт змінювався з 0,00 грн до 2000,00 грн, та до 0,00 грн, відповідно.

Відповідно до виписки за договором № б/н, станом на 18.05.2021 року за період з 07.10.2014 року по 14.05.2021 року, відображені операції за карткою, здійснені ОСОБА_1 з поповнення картки готівкою, поповнення мобільного телефону, оплати товарів, переказу на картку, зняття готівки в банкоматі, а також операції зі списання відсотків, автоматичного погашення простроченої заборгованості.

За відомостями з довідки від 08.04.2022 року № 3BD4A17Q7RLKVJP8, ОСОБА_1 станом на 08.04.2022 року має залишок заборгованості за угодою № SAMDNWFC7 від 07.10.2014 року у розмірі 19046,91 грн (картка «Універсальна Голд»), та за угодою № SAMDNWFD700 від 18.05.2021 року (картка Bad Card) у розмірі 2770,00 грн.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання банківських послуг № б/н від 26.07.2011 року станом на 16.05.2021 року у розмірі 44734,60 грн, з яких: 38552,91 грн заборгованість за тілом кредиту; 6211,69 грн заборгованість за простроченими відсотками.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним ст. 1055 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Також суд зазначає, що в частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа № 369/13976/15?ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа № 806/2?1093/2011).

Водночас у ході судового розгляду справи, з огляду на наявні в матеріалах справи письмові докази, у контексті приведених вище норм, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, з огляду на таке.

У судовому засіданні відповідач підтвердив те, що він користується кредитними коштами позивача та укладав з позивачем кредитний договір, про що надав суду довідки по рахунку. Проте за відомостями з довідки, він має заборгованість по іншим угодам, а саме по угодам № SAMDNWFC7 від 07.10.2014 року та № SAMDNWFD700 від 18.05.2021 року, а не за тією угодою, за якою позивач заявив свої позовні вимоги, тобто за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 26.07.2011 року, оформлений анкетою-заявою від 26.07.2011 року. При цьому позивач не надав суду будь-яких пояснень та належних, допустимих доказів на їх підтвердження щодо залежності однією угоди від іншої або про їх тотожність чи відмінність.

Також, вирішуючи по суті спір між сторонами, суд враховує те, що матеріали справи не містять доказів того, що 26.07.2011 року відповідач уклав з банком кредитний договір, з урахуванням саме тих Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів Банку, які долучені позивачем, та не довів суду, що з ними був ознайомлений відповідач та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Тобто позивачем не надано суду доказів того, що саме зі вказані документами на момент отримання відповідачем кредитних коштів він був ознайомлений та погодився з їх умовами, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах розмірах і порядку їх нарахування.

Крім того, роздруківка з сайту позивача не може вважатися належним доказом, оскільки не є результатом волевиявлення обох сторін договору, бо банк може вносити відповідні зміни до Умов та Правил споживчого кредитування, з якими відповідач не ознайомлювався (постанова Верховного Суду України від 11.03.2015 року, провадження № 6-16цс15), чого не спростовано і самим позивачем.

Таким чином, суд зазначає, що на спірні правовідносини не поширюються правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу укладення кредитного договору та до моменту звернення до суду з позовом.

Суд не бере до уваги посилання позивача на Умови і Правила надання банківських послуг в частині, що стосуються нарахованих відсотків за користування кредитними коштами. За таких обставин, суд доходить висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, не можуть достовірно підтверджувати вищенаведене.

Також суд враховує те, що долучений до матеріалів справи паспорт споживчого кредиту не є правочином та не може вважатися складовою частиною кредитного договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, який у постанові від 23.05.2022 року, справа № 393/126/20, зауважив, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту.

Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Однак, потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця.

Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Проте у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

За таких обставин ОП КЦС відступила від висновку, викладеного у постановах КЦС від 02.12.2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18.11.2020 року у справі № 313/346/20 та від 26.12.2019 у справі №467/555/19, про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору, з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що відповідач має заборгованість перед банком у загальному розмірі 44734,60 грн за договором про надання банківських послуг № б/н від 26.07.2011 року.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

Суд, враховуючи вищевикладене, доходить висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2270,00 грн у справі не відшкодовується та покладається на позивача.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 13.07.2022 року.

Суддя Ф.М. Ханієва