КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 761/15883/15-ц

провадження № 22-ц/824/500/2022

18 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

при секретарі Линок В. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Під ключ», Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Нерухомість-Інвест", Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Лариси Василівни, треті особи: Комунальне підприємство «Житомирбудзамовник», Товариство з обмеженою відповідальністю «Під-ключ» про визнання частково недійсним договору іпотеки майнових прав та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року в складі судді Піхур О.В.,

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Під ключ» (далі - ПП «Під ключ»), Публічного акціонерного товариства «Артем-Банк» (далі - ПАТ «Артем-Банк»), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Л. В., треті особи: Комунальне підприємство «Житомирбудзамовник» (далі - КП «Житомирбудзамовник»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Під-ключ» (далі - ТОВ «Під-ключ») про визнання частково недійсним договору іпотеки майнових прав та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2009 року між ним та ПП «Під ключ», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Під ключ» (далі - ПрАТ «Під ключ»), укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві від 26 травня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації права власності на вказану квартиру, оскільки в єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована заборона на буд. АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки від 14 грудня 2007 року, сторонами якого є Управління державної охорони України та КП «Житомирбудзабудовник».

Позивач вважав, що цей договір іпотеки у частині передачі в іпотеку майнових прав на вказану квартиру є недійсним у силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог частини другої статті 583 ЦК України та статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції, яка була чинною на момент укладення договору іпотеки, оскільки майнові права не могли бути предметом іпотеки.

На підставі викладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір іпотеки № 2 від 14 грудня 2007 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу зняти заборону відчуження об`єкта нерухомого майна - майнових прав на зазначену квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування вказаних судових рішень слугувало те, що суди належним чином не перевірили, чи відповідає спірний договір іпотеки вимогам Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на момент його укладення та відповідно до ст. ст.203, 215 ЦК України, чи є такий правочин дійсним. Крім того, суди не звернули увагу на те, що позивач у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав від 29 травня 2009 року та не встановили, чи є така обставина підставою для виникнення юридичних фактів для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва.

12.06.2018 ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог. Просив суд визнати недійсним договір іпотеки №2 від 14 грудня 2007 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . Зняти заборону відчуження об`єкта нерухомого майна - майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 . Також просив змінити процесуальний статус приватного нотаріуса Пестич Л. В. на третю особу без самостійних вимог на предмет спору, оскільки у нього відсутні будь-які вимоги до вказаної особи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Л. В. судові витрати в розмірі 12 599,98 грн.

05.06.2019 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що починаючи з дати укладення договору купівлі-продажу майнових прав і до цього часу зазначений правочин ніким із сторін не оспорюється, відсутні будь-які судові рішення щодо визнання його недійсним. Підтвердження виконання договору обома сторонами (акти та довідки про сплату повної вартості) наявні у матеріалах справи. Позивачем доведено наявність у нього майнових прав на квартиру, з чим погодився і суд касаційної інстанції. Дані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції. Під час судового розгляду представник ПП «Під ключ» визнав позовні вимоги та підтвердив факт продажу майнових прав на квартиру. Сплативши вартість об`єкта будівництва, позивач вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт. Вважає, що він вірно обрав спосіб захисту. Також зазначив, що на даний час характеристики квартири №110 змінилися. Відомості про об`єкт іпотеки, які містяться в реєстрі, не відповідають фактичним характеристикам даної квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 - адвокат Серебряніков В. Є. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначив, що загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами на момент укладення договору іпотеки були врегульовані Законом України від 19.06.2003 "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю". Норми цього Закону, зокрема щодо можливості передачі в іпотеку майнових прав на нерухомість, яка є об`єктом будівництва, є спеціальними стосовно загальних норм інших законів.

Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували оплату позивачем майнових прав, а також відсутні докази набуття майнових прав на квартиру №110 як ПП "Під ключ", так і ОСОБА_1 . За таких умов не можна вважати порушеними права і законні інтереси позивача фактом укладення договору іпотеки.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції слугувало те, що суд належним чином не перевірив доводів позивача про те, що ПП «Під ключ» мало право укладати з ним договір купівлі-продажу майнових прав від 29 травня 2009 року №86/110щ, але не повідомило про наявність обтяжень. Апеляційний суд, вказуючи на відсутність підстав для визнання за позивачем майнових прав на квартиру, залишив поза увагою, що відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором, не визнає майнових прав позивача на спірне нерухоме майно, хоча останній і сплатив суму за квартиру у повному обсязі, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу майнових прав на об`єкт, а тому має право оспорюваний договір іпотеки в судовому порядку, так як цей правочин стосується його прав та інтересів. Посилаючись на недоведеність позивачем того, що житлове приміщення існуючої на цей час квартири АДРЕСА_1 та житлові приміщення, майнові права на які належать йому за договором купівлі-продажу майнових прав від 29 травня 2009 року №86/110щ, є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що встановлення зазначених обставин потребує спеціальних знань, не роз`яснив необхідності призначення у справі відповідної судової експертизи.

01.07.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Нерухомість-Інвест» ( далі - ТОВ «ФК «Нерухомість-Інвест») звернулось до суду з заявою про заміну відповідача ПАТ "Артем-Банк " його правонаступником.

Зазначило, що відповідно до рішення Правління Національного банку України від 15 грудня 2016 року №492-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Артем-Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 грудня 2016 року №2857 "Про початок процедури ліквідації АТ "Артем-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14 грудня 2017 року у справі №910/17791/17, змінено управителя фонду фінансування будівництва виду "А" за програмою будівництва об`єкту по АДРЕСА_2 з ПАТ "Артем-Банк" на ТОВ "ФК "Нерухомість-Інвест", до якого перейшли права та обов`язки банку, в тому числі, і за договором іпотеки №2 від 14 грудня 2007 року.

02.07.2020 Київським апеляційним судом замінено ПАТ "Артем-Банк " його правонаступником - ТОВ «ФК «Нерухомість-Інвест».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Нерухомість-Інвест» - адвокат Дяченко І. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначив, що позивачем не доведено, що квартира №110 , на яку накладено обтяження за договором іпотеки, є ідентичною майну, зазначеному в укладеному між позивачем та ПП «Під ключ» договорі від 29 травня 2009 року.

Індивідуальні ознаки, якими наділена вказана квартира за договором іпотеки, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирі -2 за договором від 29 травня 2009 року.

Викладені обставини дають підстави стверджувати, що позивач не придбав, не був і не є власником майнових прав об`єкта інвестування, а тому договір іпотеки не порушував і не може порушувати жодних майнових прав позивача.

Оскільки позивач не був та не є інвестором (довірителем) ФФБ, він позбавлений права на отримання від управителя ФФБ документів, необхідних для державної реєстрації права власності на житло.

Вважає, що укладений 29 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ПП «Під ключ» договір №86/110щ купівлі-продажу майнових прав є нікчемним правочином. В силу положень частини 8 статті 9 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (у редакції, чинній на момент укладення договору від 29 травня 2009 року) реалізація (продаж) забудовником (генеральним підрядником) майнових прав на об`єкти інвестування, зокрема на квартиру №110 в Об`єкті будівництва, майнові права на яку згідно договору №1 від 14 грудня 2007 року були передані управителю ФФБ (ПАТ «Артем-Банк»), була можлива виключно на підставі відповідної письмової згоди управителя ФФБ. Станом на 29 травня 2009 року управитель ФФБ не надав жодної письмової згоди щодо відчуження (продажу) безпосередньо генеральним підрядником майнових прав на квартиру №110 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача - ТОВ «ФК «Нерухомість-Інвест» - адвокат Пугач С. В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третіх осіб: КП «Житомирбудзамовник» та ТОВ «Під-ключ» - ліквідатор Капля С. В. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що продавцем майнових прав міг бути виключно управитель ФФБ - ПАТ «Артем Банк», а не забудовник чи генеральний підрядник. Підтвердженням повної сплати майнових прав може бути довідка управителя ФФБ про 100 відсотковому оплату їх вартості. І лише на підставі повідомлення ПАТ «Артем Банк» як іпотекодержателя нотаріус має право зняти заборону на відчуження майнових прав. ПП «Під ключ» власником майнових прав на спірну квартиру не було, а тому не мало право відчужувати об`єкт будівництва третім особам. Фактичні обставини справи свідчать про відсутність порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Після оголошення по справі перерви в останнє судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник відповідача ПП «Під ключ» - ліквідатор Носань Н. С. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу просила апеляційну скаргу задовольнити у повному обсязі.

Щодо доводів з приводу відсутності у ПП «Під ключ» права відчужувати майнові права на приміщення в об`єкті будівництва зазначила, що в межах справи про банкрутство ПП «Під ключ» №04/01/5026/1089/2011, зокрема у рішенні Господарського суду Черкаської області від 31.08.2020, судом досліджувалось питання наявності юридичної можливості у ПП «Під ключ» здійснювати реалізацію майнових прав на приміщення в об`єкті будівництва по АДРЕСА_2 поза ФФБ об`єкту будівництва на користь третіх осіб, в результаті чого судом не було встановлено, що ПП «Під ключ» такої юридичної можливості не мало. Правочин, укладений між ПП «Під ключ» та ОСОБА_1 щодо відчуження майнових прав на квартиру не визнаний судом недійсним та не являється нікчемним в силу положень ЦК України. Вказуючи на відсутність у ПП «Під ключ» права на відчуження майнових прав на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та заявлених позовних вимог, тим самим порушивши норми процесуального права.

В подальшому представник ПП «Під ключ» - ліквідатор Носань Н. С. надала додаткові пояснення, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 - адвокат Серебряніков В. Є. просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2007 між КП «Житомирбудзамовник» та ПП «Під ключ» укладено договір № 69 генерального підряду на капітальне будівництво. За умовами договору генеральний підрядник зобов`язався власними силами і засобами збудувати та передати замовнику в установлений даним договором строк об`єкт будівництва - житловий комплекс з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземною автостоянкою на АДРЕСА_2 , відповідно до затвердженої проектної документації та умов цього договору, а замовник зобов`язався надати генеральному підряднику будівельний майданчик, передати йому проектно-кошторисну документацію, прийняти закінчені роботи по будівництву об`єкту будівництва та оплатити їх.

14 грудня 2007 між ТОВ «Артем-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Артем-Банк», Управлінням державної охорони України та КП «Житомирбудзамовник» укладено договір № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А за програмою будівництва об`єкту на АДРЕСА_2 . Відповідно до вказаного договору Управління державної охорони України та КП «Житомирбудзамовник», як забудовники, зобов`язалися збудувати за замовленням управителя - ПАТ «Артем-Банк» житловий комплекс з вбудовано-прибудованими приміщеннями і підземною автостоянкою на АДРЕСА_2 , ввести їх в експлуатацію та передати об`єкти інвестування (квартири в об`єкті будівництва, які після завершення будівництва стають окремим майном та майнові права на які належать КП «Житомирбудзамовник» і відповідно до протоколу розподілу площ в об`єкті будівництва та переліку № 1, № 2, №3, № 4, які є невід`ємною частиною договору № 1 від 14 грудня 2007 року) довірителям, а управитель зобов`язався здійснювати фінансування будівництва у порядку, визначеному регламентом фінансування будівництва за рахунок коштів фонду фінансування будівництва.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за договором про організацію спорудження об`єктів будівництва від 14 грудня 2007 року цього ж дня між Управлінням державної охорони України, КП «Житомирбудзамовник» (іпотекодавці) та ТОВ «Артем-Банк» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки № 2, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л. В. Предметом іпотеки за цим договором є належні іпотекодавцям майнові права на об`єкт будівництва, загальною площею 53 566,82 кв. м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , у тому числі об`єкти інвестування в об`єкті будівництва, які після завершення будівництва стають окремим майном, а саме: квартири згідно із Переліком №1, офісні приміщення згідно із Переліком № 2, нежитлові приміщення згідно із Переліком № 3, машиномісця згідно із Переліком № 4, будівництво яких організовує забудовник та фінансування будівництва яких здійснює управитель за рахунок та в інтересах довірителів згідно договору № 1 про організацію спорудження об`єктів будівництва з використанням коштів фонду фінансування будівництва виду А від 14 грудня 2007 року, договору на об`єкт будівництва від 14 грудня 2007 року.

У переліку об`єктів інвестування, переданих в іпотеку, вказана двоповерхова квартира № 110 , кількість кімнат - 5 , загальна площа - 310,54 кв. м, 18, 19 поверхи.

05 лютого 2009 року між КП «Житомирбудзамовник» (замовник) та ПП «Під ключ» (генеральний підрядник) складено Акт прийому-передачі майнових прав до Договору генерального підряду на будівництво №69 від 10 жовтня 2007 р., відповідно до якого замовник передав, а генеральний підрядник прийняв майнові права на житлові приміщення, що знаходяться у житловому будинку по АДРЕСА_2 в рахунок оплати наданих послуг та поставлених матеріалів на об`єкт будівництва.

29 травня 2009 між ПП «Під ключ» та ОСОБА_1 укладено договір №86/110/щ купівлі-продажу майнових прав, згідно з яким ОСОБА_1 придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , кількість кімнат 3, загальна площа - 125,70 кв. м, поверх 18, секція 1.

24 грудня 2010 року житловий будинок на АДРЕСА_2 зданий в експлуатацію, про що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва 24 грудня 2010 року виданий сертифікат відповідності КВ 000562.

26 квітня 2012 року між Управлінням державної охорони України, КП «Житомирбудзамовник» та ТОВ «Під-ключ» укладено договір про заміну сторони у зобов`язанні, згідно із яким КП «Житомирзамовник» передало, а ТОВ «Під-ключ» прийняло на себе права та обов`язки КП «Житомирбудзамовник» за договором про спільну діяльність в будівництві від 05 вересня 2006 року.

26.11.2012 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , копію якого надано позивачем. Відповідно до вказаного технічного паспорту, квартира розташована на 18 поверсі 19 поверхового будинку, складається з 3-х кімнат жилою площею 53,5 кв.м, , загальна площа квартири - 125, 7 кв.м.

03 грудня 2012 року ОСОБА_1 сплатив повну суму за спірну квартиру, про що складено акт № 109 про здійснення остаточних розрахунків та ПП «Під ключ» видано довідку № 109 від 03 грудня 2012 року, що підтверджує обставину повного розрахунку.

Листом від 14 серпня 2013 року ТОВ «Під-Ключ» повідомило ПАТ «Артем-Банк» про неможливість реалізації приміщень № 109, 110, 403 в будинку АДРЕСА_2 через фонд фінансування будівництва, у зв`язку з великою площею цих приміщень (283,80 кв. м, 310,54 кв. м, 198,23 кв. м). В зв`язку з чим забудовником було прийнято рішення про їх перепланування шляхом поділу на декілька квартир меншої площі, що потягло за собою зміну нумерації квартир, яка станом на 14 серпня 2013 року не співпадає з нумерацією квартир у фонді фінансування будівництва.

Листом від 17.03.2015 №24/04-435 голова правління АТ «Артем-Банк» Ганзя Д. О. звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з проханням зняти заборону відчуження з об`єкту інвестування, квартири №110 , накладену за реєстровим номером №6236741 від 14.12.2007 р.

03 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована в АДРЕСА_4 .

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 26 травня 2015 року позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру з посиланням на те, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстроване обтяження на будинок АДРЕСА_2 , на підставі договору іпотеки від 14 грудня 2007 року, власником якої є Управління державної охорони України та КП «Житомирбудзабудовник».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір іпотеки майнових прав на незакінчене будівництво квартири було укладено 14 грудня 2007 року, а позивач уклав договір № 86/110/щ купівлі-продажу майнових прав лише 29 травня 2009 року, тобто вже після укладення оспорюваного договору іпотеки, а тому права позивача на момент укладення договору не могли бути порушені. З укладенням 29 травня 2009 року вказаного договору ОСОБА_1 отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Крім того, ПП «Під ключ», як генеральний підрядник, згідно умов п. 10.8 договору №69 генерального підряду на капітальне будівництво від 10.10.2007, не мав права відчужувати об`єкт будівництва третім особам.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 у справі № 439/212/14-ц.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що сплативши 100 відсотків вартості квартири АДРЕСА_1 , він є фактичним власником вказаного житлового приміщення.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Установлено, що згідно з договором від 10 жовтня 2007 року № 69, укладеним між КП «Житомирбудзамовник» (замовник) та ПП «Під Ключ» (генеральний підрядник), ПП «Під Ключ» зобов`язалося збудувати та передати замовникові об`єкт будівництва за затвердженою проектною документацією, а КП «Житомирбудзамовник» - надати генеральному підряднику будівельний майданчик, проектно-кошторисну документацію, а в подальшому - прийняти закінчені роботи з будівництва об`єкта та оплатити їх.

Пунктом 10.8 цього договору визначено, що ПП «Під Ключ» не має права відчужувати об`єкт будівництва третім особам, передавати його в заставу, іпотеку та будь-яким іншим чином обтяжувати і розпоряджатися ним.

Разом із тим, судом встановлено, що 29 травня 2009 року між ПП «Під ключ» та ОСОБА_1 укладено договір № 86/110/щ купівлі-продажу майнових прав, згідно з яким ОСОБА_1 придбав майнові права на квартиру АДРЕСА_1 та сплатив повну вартість за придбані майнові права 03 грудня 2012 року.

За змістом частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимога для захисту порушеного права має відповідати змісту цього права та характеру його порушення.

Одним зі способів захисту цивільних прав, з яким особа має право звернутися до суду, є вимога про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, через невиконання ПП «Під ключ» умов договору ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом з метою захисту його майнового права на квартиру як на частку в об`єкті незавершеного будівництва згідно з договором та просив визнати недійсним договір іпотеки № 2 від 14 грудня 2007 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на спірну квартиру.

Вирішуючи питання, чи є практична і доступна можливість для сторін вирішити спір в цій справі в інший спосіб, аніж шляхом визнання недійсним договору іпотеки, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість - об`єкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття у майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від яких не відступила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19).

За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Частинами першою, другою та третьою статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору іпотеки) передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження

такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у

встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником

цього майна на час укладення іпотечного договору.

Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Таким чином, на час укладення оспорюваного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки, а відповідні зміни до цієї статті були внесені Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14 січня 2009 року. Договір іпотеки майнових прав на не закінчену будівництвом квартиру, укладений до вказаної дати, тобто з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», підлягає визнанню недійсним.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16 та у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/1137/14-ц (провадження № 61-7690св18), від 26 червня 2019 року у справі № 523/13452/15-ц (провадження № 61-8653св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 523/7001/16-ц (провадження № 61-13786св18).

За загальним правилом власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є пропорційним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору іпотеки від 14 грудня 2007 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на спірну квартиру, суд першої інстанції не врахував, що вказаний правочин укладений з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), оскільки майнові права на житлове приміщення в незавершеному будівництвом будинку не могли були предметом іпотеки, а отже, Управління державної охорони та КП «Житомирбудзамовник» неправомірно передали ТОВ «Артем-Банк» в іпотеку зазначені майнові права.

Оскільки оспорюваним договором передано в іпотеку майнові права на квартиру, які на час пред`явлення цього позову і вирішення справи належать ОСОБА_1 , то відповідно до положень статей 15, 16, 215, 216 ЦК України позивач має право оспорювати зазначений договір в судовому порядку, так як цей правочин стосується його прав та інтересів, а обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, в якій судами було встановлено, що позивач придбав майнові права на квартиру після укладення іншою особою з кредитором іпотечного договору на ці майнові права. При цьому Верховним Судом України було залишене в силі рішення місцевого суду в частині визнання недійсним договору іпотеки щодо передачі в іпотеку майнових прав.

Аналогічних правових висновків суди дійшли також у вищезгаданих постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16 та у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/1137/14-ц (провадження № 61-7690св18), від 26 червня 2019 року у справі № 523/13452/15-ц (провадження № 61-8653св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 523/7001/16-ц (провадження № 61-13786св18).

У вказаних справах судами були захищені права осіб на майно, придбане ними після укладення оспорюваних договорів іпотеки, шляхом визнання цих договорів у відповідній частині недійсними.

Наведеним спростовуються заперечення відповідачів в цій справі про те, що оскільки на час укладення оспорюваного договору іпотеки позивач не мав ніякого відношення до предмета іпотеки, то його право не могло бути порушеним.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

На підтвердження тієї обставини, що житлове приміщення існуючої на цей час квартири АДРЕСА_1 та житлові приміщення, майнові права на які належать ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу майнових прав від 29 травня 2009 року №86/110/щ, є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, ОСОБА_1 заявлено клопотання про призначення у справі будівельно-технічної експертизи.

Відповідно до висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 30.11.2021 №12391/21-42/35213/21-42, за даними документів технічної інвентаризації н а будинок, виготовлених Київським МБТІ (копії яких містяться в томі 5, а.с. 52-63) слідує, що зміна об`ємно-планувального рішення квартири №110 на з дворівневої на однорівневу зі зменшенням загальної площі відбулося ще до 10.10.2009.

При визначені фактичного об`ємно-планувального рішення приміщень квартири, розташованої в об`ємі 18 поверху першої секції будинку, на дверному блоці вхідного прорізу якої позначено «кв. 110 ОСОБА_1 » та до якої сторонами у справі було забезпечено доступ, квартира є однорівневою.

За результатами проведеного дослідження можливо стверджувати про те, що: група приміщень, щодо яких Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 26.11.2012 було виготовлено Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (інвентарна справа №129933) ( том 4, арк. 224-226); група приміщень, які позначені у виготовленій станом на 20.10.2010 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна документації з технічної інвентаризації «План на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок АДРЕСА_2 (інвентарна справа №129933) ( том 5, арк. 58-63), як квартира №110 на 18 (ХVІІІ)поверсі першої секції, є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна.

За результатами проведеного дослідження можливо стверджувати про те, що: група приміщень фактично існуючої станом на момент проведення дослідження квартири АДРЕСА_5 ; група приміщень, майнові права на які належать ОСОБА_1 за Договором №86/110/щ купівлі-продажу майнових прав від 29.05.2009 (т.1, арк. 7-13) є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, виготовленого станом на 20.01.2022, встановлено, що право власності, інші речові права на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровані.

З огляду на те, що відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором, не визнає майнових прав позивача на спірне нерухоме майно, хоча останній і сплатив суму за квартиру у повному обсязі, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на об`єкт, оспорюваним договором іпотеки, який було укладено всупереч вищенаведеним нормам Закону України «Про іпотеку», порушено права позивача на спірне майно, а тому його права підлягають судовому захисту в обраний ним спосіб, який є ефективним.

Доказів того, що укладений 29 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ПП «Під ключ» договір №86/110щ купівлі-продажу майнових прав визнано недійсним суду надано не було, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність у ПП "Під ключ" права відчужувати майнові права ОСОБА_1 за цим договором є передчасним.

При цьому доводи відповідачів про нікчемність вказаного договору є необґрунтованими.

Враховуючи характер спірних правовідносин та позовних вимог, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність обставин порушення майнових прав позивача на спірне нерухоме майно, за яку останнім сплачену повну суму відповідно до розрахунку, та наявність правових підстав для визнання договору іпотеки в частині передачі в іпотеку вказаних майнових прав недійсними та зняття заборони відчуження майнових прав шляхом виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження № 6236741 від 15.12.2007 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

14.06.2022 представник ОСОБА_1 - адвокат Богдан І . В. звернувся до суду з заявою, в якій просив прийняти відмову від позову в частині позовних вимог щодо зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Л. В. зняти заборону відчуження об`єкта нерухомого майна - майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до положень ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Позивач відмовився від позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Л. В. про зобов`язання зняти заборону відчуження об`єкта нерухомого майна - майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , а тому наявні правові підстави для закриття провадження у справі у вказаній частині та визнання судового рішення у вказаній частині нечинним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у частинах п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

У постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц.

На підтвердження понесення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л. В. витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 599,98 грн надано належні та допустимі докази: договір про надання правової допомоги №08/06-17/1 від 08.06.2017, додаток до вказаного договору від 08.06.2017, яким визначено розмір гонорару адвоката, який складає 350 грн/год., ордер на надання правової допомоги серії КВ №117544, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 08.09.2012 №947, звіт до договору про надання правової допомоги від 08.06.2017 №08/06-17/1, виписку по рахунку від 09.04.2019, додаток від 19.02.2019 до договору про надання правової допомоги від 08.06.2017 №08/06-17/1.

Оскільки представником відповідача ОСОБА_2 надано належні докази, які підтверджують понесення нею витрат на правничу допомогу в розмірі 12 599,98 грн, жодних заперечень з приводу розміру витрат на правничу допомогу позивачем висловлено не було, наявні підстави для задоволення відповідної заяви у вказаній частині.

З огляду на те, що в судовому засіданні встановлено обставину фактичної сплати вказаної суми позивачем на користь відповідача ОСОБА_2 , судове рішення в цій частині виконанню не підлягає.

Враховуючи те, що позивач відмовився від позову до ОСОБА_2 і така відмова прийнята судом, останньому підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 182,70 грн, за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року в частині вказаних позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ТОВ "ФК "Нерухомість-Інвест", ПП "Під ключ" на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 609 грн, по 303 грн з кожного відповідача.

Керуючись ч. 1 ст. 206, п.4 ч.1 ст.255, ст. 373, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від позову до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Лариси Василівни про зобов`язання зняти заборону відчуження об`єкта нерухомого майна - майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Лариси Василівни про зобов`язання зняти заборону відчуження об`єкта нерухомого майна визнати нечинним.

Провадження у справі у вказаній частині позовних вимог закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Лариси Василівни витрати на професійну правничу допомогу в сумі 12 599,98 грн.

Враховуючи сплату вказаної суми ОСОБА_1 на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пестич Лариси Василівни судове рішення в цій частині виконанню не підлягає.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить 182,70 грн, за подання апеляційної скарги на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року в частині вказаних позовних вимог.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року в частині відмови в задоволенні позову до Приватного підприємства «Під ключ», Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Нерухомість-Інвест", треті особи: Комунальне підприємство «Житомирбудзамовник», Товариство з обмеженою відповідальністю «Під-ключ» про визнання частково недійсним договору іпотеки майнових прав скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати недійсним договір іпотеки №2 від 14 грудня 2007 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на нерухоме майно - квартиру двоповерхову п`ятикімнатну, тип 5А, 18-й, 19-й поверх, секція 1, житлова площа -155,52 кв.м., загальна площа 310,54 кв.м., адреса: АДРЕСА_4 .

Зняти заборону відчуження майнових прав на нерухоме майно - квартиру двоповерхову п`ятикімнатну, тип 5А, 18-й, 19-й поверх, секція 1, житлова площа -155,52 кв.м., загальна площа 310,54 кв.м., адреса: АДРЕСА_4 , шляхом виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження №6236741 від 15.12.2007 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Нерухомість-Інвест", Приватного підприємства «Під ключ» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 609 грн, по 303 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.11.2022.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк