Справа № 199/4481/22
(2/199/2201/22)
РІШЕННЯ

Іменем України

27.10.2022

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Подварченко А.Ю.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А НО В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 11.11.2021 р. між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти в сумі 200 000,00 грн. на 3 місяці, взяв на себе зобов`язання повернути вказану суму у строк; факт передачі та отримання позики підтверджується розпискою, яка складена власноруч відповідачем, оригінал якої знаходиться у позивача. Відповідач свої зобов`язання не виконала.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, він має право на отримання процентів на підставі ст. 1048 ЦК України, розмір яких за підрахунком позивача становить 20 136,99 грн.

За підрахунком позивача відповідач зобов`язаний повернути суму позики в розмірі 200 000,00 грн., 3% річних від простроченої суми та інфляційні витрати, а також проценти, нараховані у відповідності до ст. 1048 ЦК України.

Всього за підрахунком позивача на його користь з відповідача підлягає присудженню сума в розмірі 247 391,11 грн., з яких:

200 000,00 грн. сума боргу;

24 837,68 грн. інфляція (за період з 11.02.2022 р. по 31.05.2022 р.);

2 416,44 грн. 3% річних від простроченої суми (за період з 11.02.2022 р. по 07.07.2022 р.);

20 136,99 грн. - проценти у відповідності до ст. 1048 ЦК України (за період з 11.02.2022 р. по 07.07.2022 р.).

Позивач не скористався правом брати участь у судовому засіданні; в окремо поданій заяві клопотав про розгляд справи за відсутності позивача, повідомив також про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи.

В силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів у порядку заочного розгляду справи.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, 11.11.2021 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти в сумі 200 000,00 грн. на 3 місяці, взяв на себе зобов`язання повернути вказану суму у строк.

Факт передачі та отримання позики підтверджується розпискою, яка складена власноруч відповідачем (а.с. 7).

Відповідач свої зобов`язання не виконала.

За підрахунком позивача розмір боргу відповідача з урахуванням індексу інфляції та 3% річних (ст. 625 ЦК України) та процентів (на підставі ст. 1048 ЦК України) становить 247 491,11 грн. (а.с. 34).

Процесуальні дії у справі:

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 р. позовну заяву залишено без руху;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.08.2022 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2022 р. в задоволенні клопотання представника позивача адвоката Петракова В.А. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2022 р. клопотання представника позивача - адвоката Петракова Володимира Анатолійовича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи «EasyCon» у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Правовідносини між учасниками справи виникли із договору позики та відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, та регулюються ч. 2 ст. 11, ст.ст. 202, 509, ч. 1 ст. 530, ст. 1046, ч. 2 ст. 1047, ст. 1048, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050, ч. 1 ст. 610, ч. 1 та ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599 ЦК України.

Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Ч. 1 ст. 1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи договір позики від 11.11.2021 р., суд дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом факту укладення договору та доказом факту передання грошової суми позичальнику: відповідно до вказаного договору грошові кошти в розмірі 200 000,00 грн. були передані позикодавцем та одержані позичальником, про що свідчать підписи учасників цього договору.

Суд виходить з дійсності укладеного 11.11.2021 р. між позивачем та відповідачем в цій справі договору відповідно до ст. 204 ЦК України, оскільки в межах судового розгляду іншого не доведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов`язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК).

Утім, з боку боржника було допущено порушення умов виконання зобов`язання, чим порушені права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Підстави вважати договір позики від 11.11.2021 р. безпроцентним в даній справі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6).

За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Оскільки іншого не доведено, суд дійшов висновку (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), що відповідач в порушення ст.ст. 530, 1049 ЦК України відступив від умов зобов`язання за договором від 11.11.2021 р. в частині обов`язку повернення позикодавцеві такої ж суми грошей на зазначених в цьому договорі на умовах та в порядку (грошові кошти була отримані в борг на 3 місяці), у зв`язку з чим він (тобто відповідач) прострочив виконання згідно ст. 612 цього Кодексу (відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом) щодо повернення позивачу позики.

Ухвалюючи у даній справі рішення, суд також керується тим, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги.

Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб (ст. 16 ЦК України).

Щодо розміру процентів за користування грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України, то, здійснюючи розрахунок, суд виходить з розміру боргу відповідача (200 000,00 грн.), та облікової ставки Національного банку (https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish): з 22.10.2021 р. 8,5% річних, з 10.12.2021 р. 10% річних, з 21.01.2022 р. 10% річних, з 04.03.2022 р. 10% річних, з 03.06.2022 р. 25% річних, з 22.07.2022 р. 25% річних, з 09.09.2022 р. 25% річних, з 25.10.2022 р. 25% річних.

Що стосується процентів, то відповідач заявляє вимогу про стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 11.02.2022 р. по 07.07.2022 р.

Відповідно до частини 1 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Проценти, встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Отже у спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічні висновки щодо застосування частини 1 статті 1050 та статі 625 Цивільного кодексу України у їх взаємозв`язку викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Таким чином, позивач має право на розмір процентів у відповідності до ст. 1048 ЦК України виключно у період 11.11.2021 р. 11.02.2022 р. в розмірі 4 756 грн. 16 коп., виходячи з наступного розрахунку: 200 000,00 х (8,5 х 28 + 10 х 63) : (365 х 100).

Починаючи з 11.02.2022 р., підлягає застосуванню приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з суми боргу (200 000,00 грн.), 3% річних становлять 2 400,00 грн. (146 днів прострочення; 200 000,00 х 3 х 146 /365/100).

Розмір інфляції за період, визначений позивачем (11.02.2022 р. 31.05.2022), становить 25052,84 грн. (200000,00 * (101,6% *104,6% *103,1% *102,7%) 200 000,00 грн.

Таким чином, на переконання суду, позивач виконав обов`язок доказування, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, втім, допустив арифметичну помилку при розрахунку.

Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 232 209,00 грн., з яких:

-200 000,00 грн. - борг за договором позики від 11.11.2021 р.;

-25052,84 грн. інфляція (за період з 11.02.2022 р. по 31.05.2022 р.);

-2400,00 грн. 3% річних від простроченої суми (за період з 11.02.2022 р. по 07.07.2022 р.);

-4 756,16 грн. - проценти у відповідності до ст. 1048 ЦК України (за період з 11.11.2021 р. по 11.02.2022 р.).

Керуючись ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст. 279, ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ) 232 209 (двісті тридцять дві тисячі двісті дев`ять) грн. 00 коп.

Дата складення повного судового рішення 01.11.2022 р.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В. Спаї