04.11.2022 Єдиний унікальний номер 205/7335/22
Провадження № 2-о/205/217/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2022 рік м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Бізяєвої Н.О.

за участю секретаря судового засідання Ільїчової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Новокодацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,-

ВСТАНОВИВ:

02.11.2022 року ОСОБА_1 , як законний представник ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 11.08.1999 року Бердянським МВ УМВС України в Запорізькій області, РНОКПП НОМЕР_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Осипенко, Бердянського району, Запорізької області.

В обґрунтування заяви зазначила, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження. ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Осипенко, Бердянського району, Запорізької області, яка на даний час є окупованою, як вбачається з копії лікарського свідоцтва про смерть (форми №106) №386 від 04 серпня 2022 року. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що заявнику необхідно отримати свідоцтво про смерть, для подальшого оформлення відповідних виплат на дитину.

Ухвалою суду від 02.11.2022 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами окремого провадження.

В судовому засіданні заявник обставини викладені в заяві та вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Зауважив, що вона з 2006 року проживала з ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_2 . У зв`язку з воєнними діями, 16.07.2022 вона разом з дитиною - ОСОБА_5 виїхала з с. Осипенко, Бердянського району у м. Дніпро, де і отримали статус переміщених осіб. 03.08.2022 року стало відомо, що ОСОБА_3 вбило струмом внаслідок негоди на подвір`я будинку АДРЕСА_2 .

Предстаник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, будь яких заяв від неї не надходило.

Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно із абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У даному випадку заяву подано онукою померлого.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про народження. Серії НОМЕР_3 , ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 6).

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 04.08.2022 року № 386 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у АДРЕСА_3 , причина смерті: ураження технічною електрикою (а.с. 9).

Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23.07.2022» від 25.04.2022 року № 75 (у редакції наказу від 17.10.2022 року № 233), Осипенківська сільська територіальна громада включена до цього переліку.

Як вбачається із листа Новокодацького районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) № 716/20.17 від 07.09.2022 року, заявнику було відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_3 , оскільки не надано документів, які є підставою для такої реєстрації (а.с. 11).

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміни та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

На підставі ч.ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Положеннями ст. ст. 17, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про факт смерті особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів про факт смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини.

З огляду на наведене, суд приймає до уваги лікарське свідоцтво про смерть від 04.08.2022 року № 386, яке засвідчує, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Осипенко, Бердянського району, Запорізької області та визнає його в даному випадку достатнім доказом на підтвердження факту смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 1 Постанови ПВС України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Крім того, у відповідності з ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, розглядаючи дану заяву в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, беручи до уваги вищевказані норми процесуального закону та зважаючи на те, що іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявниці отримати свідоцтво про смерть матері, виданого державним органом України не передбачено, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України підлягає задоволенню.

На підставі п. 8 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухвалені судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12-13, 81, 263-265, 293-294, 315-317, 319, 354, 430 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , як законного представника ОСОБА_2 , заінтересована особа: Новокодацький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 11.08.1999 року Бердянським МВ УМВС України в Запорізькій області, РНОКПП НОМЕР_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Осипенко, Бердянського району, Запорізької області.

Допустити негайне виконання рішення суду.

Оскарження не зупиняє його виконання.

Копію рішення надіслати до Новокодацького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровськ або безпосередньо до Дніпропетровського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Суддя: Н.О. Бізяєва