КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3005/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/9809/20

03 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Колеснікової Юлії Едуардівни на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал», товариство)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначало, що 17 січня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого було Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»», правонаступником якого у свою чергу є ТОВ «Вердикт Капітал», та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу траспортного засобу № 00, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 13 643,00 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 17 січня 2014 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,0 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 ою у цей самий день, 17 січня 2007 року, було укладено договір поруки № 87185, згідно з яким остання зобов`язалася перед кредитором нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором.

Зазначало, що за період користування кредитним коштами позичальником ОСОБА_3 здійснені часткові платежі на погашення основної суми заборгованості, узв`язку зцим станом на 01 липня 2020 року утворився борг у розмірі 630 785,11 грн, з яких: 325 011,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 225 234,74 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, 70 539,37 грн - заборгованість за нарахованими відостками згідно кредитного договору з моменту відступлення права вимоги по дату розрахунку, який на день подання позовної заяви до суду не погашений.

Посилаючись на те, що кредитне зобов?язання не припинилось, а на позичальника ОСОБА_3 , який допустив неналежне виконання зобов?язання, покладаються додаткові юридичні обов?язки, у тому числі ті, що предбачені статтею 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути солідарноіз ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 114 165,84 грн, з яких: 29 291,06 грн - 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року, розраховану на суму боргу за кредитом у розмірі 325 011,00 грн, та 84 874,78 грн - пеня у розмірі подвійної облікової ставки за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання, розраховану на суму боргу за кредитом 325 011,00 грн, за період з 01 липня 2019 року по 01 липня 2020 року.

Також товариство просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на свою користь сплачений судовий збір у розмірі 2 102,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 0000 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором №0 від 17.01.2007 у розмірі 114 165,84 грн (сто чотирнадцять тисяч сто шістдесят п`ять грн 84 коп.).

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн ( п`ять тисяч грн)

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати по сплаті судового збору з розмірі 1051 грн (одна тисяча п`ятдесят одна грн)

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрати по сплаті судового збору з розмірі 1051 грн (одна тисяча п`ятдесят одна грн)

В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 жовтня 2021 року поновлено відповідачу ОСОБА_1 пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу.

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Колеснікової Юлії Едуардівни про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим заочним рішенням суду першої інстанції від 30 березня 2021 року, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Колеснікова Юлія Едуардівна подала апеляційну скаргу в загальному порядку, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал».

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуваням норм матеріального права, без повного з`ясування обставин справи, з порушенням права апелянта на справедливий суд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не встановив, що саме підлягає до стягнення з відповідачів та у якому розмірі, не дослідив наявні в матеріалах справи докази, та визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, та прийняв рішення про задоволення вимог позивача на підставі неналежних та недостатніх доказів.

Зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є достатнім доказом для підтвердження суми заборгованості за тілом кредиту. Такими доказами є первинні документи, зокрема, виписка по рахунку про рух коштів за кредитом, які в матеріалах справи відсутні, а тому, на думку відповідача ОСОБА_1 , усі надані позивачем розрахунки 3% річних та пені не підтверджені належними доказами.

В частині неправильно застосованих судом першої інстанції до спірних правовідносин норм матеріального права посилається на те, що відповідно до частин 4 статті 559 ЦК України в редакції від 01.01.2014 року, чинній на момент виникнення права вимоги до відповідачів, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Враховуючи те, що право вимоги до боржника виникло у кредитора 17 січня 2014 року, позивач мав би пред`явити вимоги до поручителя відповідача у справі ОСОБА_1 протягом шести місяців, тобто, до 17 липня 2014 року. Однак, жодних вимог, так само як і позову, до поручителя ОСОБА_1 кредитором пред`явлено не було.

Таким чином, вважає, що відповідно до вищенаведених положень частини 4 статті 559 ЦК України, порука відповідача ОСОБА_1 за договором поруки від 17 січня 2007 року є припиненою, що не враховано судом першої інстанції при вирішенні спору.

За доводами апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не навів посилання на норми матеріального права, які він застосував та на підставі яких він прийшов до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення саме пені та 3 % річних,що також свідчить про те, що суд першої інстанції неповно з 'ясував обставини справи і його висновки не відповідають обставинам справи.

Не враховано судом першої інстанції при розгляді справи, що позивачем пропущено строк позовної давності стосовно позовної вимоги про стягнення пені, відповідно, вказана вимога не підлягала задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності, перебіг якого розпочався 17 січня 2014 року.

В частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права представник відповідача ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції, всупереч наявній в нього інформації щодо актуального місця проживання відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , усі процесуальні документи направляв за адресою: про АДРЕСА_2 , де ОСОБА_1 не проживає та, відповідно, не мала об`єктивної можливості отримати копію позовної заяви з додатками, ухвалу про відкриття провадження у справі та повістку про виклик, чим позбавив відповідачку ОСОБА_1 можливості вчасно дізнатись про наявність судового процесу щодо неї, отримати повістку та прибути у судове засідання для захисту своїх прав та інтересів відповідно до наданого їй права на справедливий суд.

Крім того, ознайомившись із договором поруки №87185 від 17 січня 2007 року, який міститься в матеріалах справи, відповідач ОСОБА_1 виявила, що у договорі міститься не її підпис, у зв`язку з цим вона подала клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи договору поруки з витребуванням у позивача оригіналу цього договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТОВ «Вердикт Капітал» в особі генерального директора Іжаковського О.В. просить залишити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими та безпідставними.

Зазначає, що матеріали цивільної справи містять всі належні та допустимі докази щодо предмету спору, яківідповідачами не спростовані.

Будь - яких належних та допустимих доказів щодо укладення договору поруки іншою особою, а не відповідачем ОСОБА_1 , не надано.Договір поруки, копія якого наявна в матеріалах справи, не визнаний в судовому порядку недійсним, а таксамо, його зміст не містить положень, які не відповідабють законодавству України, а тому, в даному випадку діє презумпція правомірності наведеного правочину, що повністю спростовує твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що в договорі поруки міститься не її підпис.

Також вважає, що відповідачі із суб`єктивних причин не отримували листи, які надходили із суду, що в свою чергу не є підставою поважності їх неявки в судові засідання і не можуть свідчити про неотримання заочного рішення суду, а так само повісток про виклик до суду.

У визначений ухвалою апеляційного суду строк, відповідач ОСОБА_3 , не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 .

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 3 статті 360 ЦПК України.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та її представника- адвокат Колеснікова Юлія Едуардівна підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адвокат Пасацький Юрій Олександрович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засіданні повторно не з?явився. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку, будь-яких заяв чи клопотань до апеляційного суду не подавав.

Відповідності до вимог статті 128, 130, 211, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 січня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (після зміни типу суб?єкта ПАТ ««УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу траспортного засобу № 00, за умовами якого банк надав, а позичальник ОСОБА_3 отримав та зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору, не пізніше 17 січня 2014 року, зі сплатою 13,0 % річних за користування кредитом, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або умов відповідної угоди сторін (а.с. 9-15 том 1).

Сторони договору визначили, що позичальник зобов`язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти кожного календарного місяця.

В частині повернення суми позики в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (а.с. 16 том 1), щодо процентів за користування кредитом - строк сплати з 01 по 17 число кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані банком такі проценти - пункт 1.3.4. договору.

За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування - пункт 5.1. розділу 5 договору.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1, у цей самий день, 17 січня 2007 року, було укладено договір поруки № 87185, згідно з яким остання зобов`язалася перед кредитором нести солідарну відповідальність за повне та своєчасне виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором(а.с 19-20 том 1).

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продало, а ПАТ «Дельта Банк» купило право вимоги за договором споживчого кредиту від 17 січня 2007 року № 00, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», а також право вимоги за забезпечувальними договорами (а.с. 30-67 том 1).

09 листопада 2018 року за договором купівлі-продажу № 951/К новий кредитор ПАТ «Дельта Банк»передав у власність ТОВ «Вердикт Капітал» майнові права, які включають право вимоги до боржників, майнових та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами, наведеними у додатках №№ 1, 2 до цього договору, у тому числі, за договором споживчого кредиту від 17 січня 2007 року № 00, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», а також право вимоги за забезпечувальними договорами (а.с. 68-71 том 1).

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідно до укладеного договору про відступлення прав вимоги від 09 листопада 2018 рокув порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Дельта Банк» передало (відступило)ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за договором споживчого кредиту від 17 січня 2007 року № 00, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», а також право вимоги за забезпечувальними договорами, внаслідок чого ТОВ «Вердикт Капітал» замінює АКІБ «УкрСиббанк»та ПАТ «Дельта Банк»як кредитораі стає новим кредиторому кредитному зобов?язанні.

Згідно з витягу додатку № 1 до договору № 951/К загальна заборгованість за договором споживчого кредиту від 17 січня 2007 року № 00 станом на 09 листопада 2018 року становила 550 245,74 грн, з яких: 325 011,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 225 234,74 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги (а.с. 72 том 1).

Посилаючись на те, що кредитне зобов?язання не припинилось, а на позичальника ОСОБА_3 , який допустив неналежне виконання зобов?язання, покладаються додаткові юридичні обов?язки, у тому числі ті, що предбачені статтею 625 ЦК України, новий кредитор 07 серпня 2020 року звернувся до суду, пред?явивши вимогу про стягнення з ОСОБА_3 солідарно з фінансовим поручителем ОСОБА_1 ою заборгованості за договором в сумі 114 165,84 грн, з яких: 29 291,06 грн - 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року, розраховані на суму боргу за кредитом у розмірі 325 011,00 грн, та 84 874,78 грн - пеня у розмірі подвійної облікової ставки за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання, розрахована на суму боргу за кредитом 325 011,00 грн, за період з 01 липня 2019 року по 01 липня 2020 року (а.с. 26-28 том 1).

Задовольняючи позов ТОВ «Вердикт Капітал»та, погоджуючись з наданим позивачем розрахунком заборгованості, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість на загальну суму 114 165,84 грн, яка підлягає стягненню у повному розмірі з ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_1 .

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду у повній мірі погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частинами першої, другої, третьої та четвертої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, зазначає, що сторона відповідача не мала можливості взяти участь в судовому розгляді справи з поважної причини, оскільки не була належним чином повідомлена про судовий розгляд даної справи у відповідності до чинних на час вчинення таких дій процесуальних норм.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 и в частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права з наведених підстав, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з положеннями частини першої , другої статті 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Судові виклики і повідомлення учасників про місце, дату і час судового засідання проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Частинами третьою, четвертою статті 128 ЦПК України передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Частиною шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом

Згідно частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.

Пунктами 1, 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3) або день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (пункт 4).

Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку - абзац 2 частини шостої статті 128 ЦПК України.

Таким чином, про належне вручення учаснику справи судової повістки про місце, дату і час судового засідання, окрім випадків, передбачених пунктамим 3, 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, може свідчити лише розписка.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання - пункт 1 частини 2 статті 223 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що справа за пред`явленим позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу призначалась судом першої інстанції до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін неодноразово, а саме: на 04 листопада 2020 року, 08 лютого 2021 року (а.с. 103-104, 106 том 1).

Про дату, час і місце судового засідання на вказані дати суд першої інстанції сповіщав відповідача ОСОБА_1 шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, судової повістки про виклик на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, АДРЕСА_2 . (а.с. 105, 108 том 1).

У матеріалах справи наявні поштові конверти, адресовані відповідачу, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, які повернуті відділенням поштового зв`язку на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується і відповіддю Княжицькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області від 30 жовтня 2020 року № 604 (а.с. 113, 115, 127- 128 том 1).

Із витребуваної судом першої інстанції інформації з Відділу обліку та моніторингу про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області стосовно відповідача ОСОБА_1 , яка була у розпорядженні суду першої інстанції на час вчинення процесуальної дії щодо повідомлення відповідача про місце, дату і час судового засідання, вбачається, що зареєстрованим у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с. 109 том 1).

Інформування учасника процесу відповідача ОСОБА_1 щодо розгляду справи, вручення інших судових документів, у тому числі, позовної заяви з копіями відповідних документів, за офіційної адресою місця проживання відповідача ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , судом першої інстанції, у розумінні статтей 128-130 ЦПК України, не здійснено, що вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про розгляд справи, за результатом проведення якого судом першої інстанції було ухвалено оскаржуване заочне судове рішення.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Неналежне повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи призвело і до порушення судом першої інстанції умов проведення заочного розгляду справи, оскільки за приписами статті 280 ЦПК України проведення заочного розгляду справи можливе лише у разі наявності у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив;4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, на підставі статті 280 ЦПК України суд до постановлення ухвали про заочний розгляд справи обов`язково повинен перевірити факт повідомлення відповідача належним чином про місце, дату і час судового засідання. Судові виклики і повідомлення учасників про місце, дату і час судового засідання проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України. При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого судового виклику, повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.

Ухвалюючи рішення у справі за поданим позовом ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу у порядку заочного провадження, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 щодо якої відсутні докази належного повідомлення (судового виклику) про місце, дату і час судового засідання, причини її неявки в судове засіданняне з`ясував, чим порушив конституційне право відповідача ОСОБА_1 на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, що не відповідає гарантіям реалізації права на доступ до правосуддя, щодо права особи на справедливий судовий розгляд, передбаченим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування апеляційним судом судового рішення суду першої інстанції.

В цій частині доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, з урахуванням додатково поданими поясненнями (запереченнями проти позову) відповідачем ОСОБА_1 в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Фактичні обставини справи на підставі поданих та досліджених судом доказів вказують на те, що банк виконав свої зобов?язання, надавши позичальнику ОСОБА_3 кредитні кошти в повному обсязі, які прийняті позичальником від банку.

Витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу майнових прав № 951/К від 09 листопада 2018 року свідчить про те, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником чергових платежів по кредиту та процентів за користування кредитом в рамках укладеного кредитного договору № 00 від 17 січня 2007 року.Розмір невиконаного позичальником ОСОБА_3 зобов`язання з повернення суми позики - залишку боргу становить суму 325 011,00 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 225 234,74 грн (а.с. 72 том 1).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто, неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, стягнути неустойку (зокрема, пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише в межах спеціальної позовної давності, яка згідно із частиною першою статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, установленими статтями 253-255 цього Кодексу, від дня порушення грошового зобов`язання.

Правовий аналіз зазначених норм права вказує на те, що у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, кредитор відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України протягом всього часу - до закінчення строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені щомісячні платежі, прострочення яких мало місце під час дії договору.

Після спливу визначеного договором строку кредитування (зміни строку виконання зобов`язання) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, пеню припиняється. Кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів і пені.

Вказаний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 4-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Колегію суддів апеляційного суду встановлено, що звертаючись, 07 серпня 2020рокудо суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, кредитор ТОВ «Вердикт Капітал» посилався на те, що позичальник у повному обсязі борг не погасив, кредитне зобов?язання не припинилось, а на позичальника ОСОБА_3 , який допустив неналежне виконання зобов?язання, покладаються додаткові юридичні обов?язки, у зв`язку з цим просив стягнути солідарноіз ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на свою користь 3 % річних за період з 01 липня 2017 року по 01 липня 2020 року у розмірі 29 291,06 грн, розраховані на суму боргу за кредитом у розмірі 325 011,00 грн, а також 84 874,78 грн - пені у розмірі подвійної облікової ставки за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання, розраховану на суму боргу за кредитом 325 011,00 грн, за період з 01 липня 2019 року по 01 липня 2020 року.

Виходячи з правового аналізу змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти, неустойку за час дії кредитного договору, та встановлених фактичних обставин справи в частині строку виконання кредитного зобов`язання у повному обсязі, який настав 17 січня 2014 року, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов?язання в сумі 84 874,78 грн за період з 01 липня 2019 року по 01 липня 2020 року, що виходить за межі строку кредитування, не узгоджуються з нормами матеріального права, а відсутні підставидля висновку про порушене право кредитора в цій частині вимог.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, і такі вимоги заявив позивач у справі.

Рішення суду першої інстанції відповідачем ОСОБА_3 , як боржником у даних правовідносинах, не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене, поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

Відповідач ОСОБА_1 , як фінансовий поручитель, заперечуючи проти розрахунку заборгованості, наданого позивачем на підтвердження вимог в частині 3 % річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України на суму основного боргу, належними та допустимими доказами його не спростувала, і власного розрахунку не надала.

Перевіряючи доводи відповідачки ОСОБА_1 щодо неправомірного задоволення вимог до поручителя з підстав пропуску шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя, колегія суддів апеляційного суду виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у законі передбачено три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права,а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, від 19 червня 2019 рокуу справі № 523/8249/14-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11, від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц, постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів апеляційного суду, договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання усіх зобов`язань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, встановлені фактичні обставини на підставі наданих учасниками справи та досліджених судом доказів, вказують на те, що сторони кредитного договору встановили як строк дії договору до 17 січня 2014року, так і строки виконання зобов`язань за кредитором щомісячним погашенням платежів.

Доказів зміни кредитором умов основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом матеріали справи не містять та учасниками справи не надано.

Отже, строк дії договору про надання споживчого кредиту та заставу траспортного засобу № 00 від 17 січня 2007 року вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі 17 січня 2014 року, у зв`язку з чим протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту та заставу траспортного засобукредитор зобов`язаний був пред`явити позов до поручителя ОСОБА_1 .

З таким позовом кредитор (позивач у справі) звернувся до поручителя ОСОБА_1 и 07 серпня 2020 року, тобто, більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов`язання.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто, його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати, тому суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові до поручителя, в разі звернення до суду.

Покладаючи на поручителя ОСОБА_1 обов`язок щодо виконання нею зобов`язання, суд першої інстанції на зазначені положення закону та умови договору поруки уваги не звернув, та задовольняючи вимогу позивача у повному обсязі, не врахував, що банк в частині вимог щодо поручителя звернувся з позовом у цій справі після спливу шестимісячного строку, що свідчить про припинення поруки та відсутність підстав для покладення на поручителя солідарної відповідальності за кредитною заборгованістю.

Отже, обставини на які відповідач ОСОБА_1 посилається, як на підставу перегляду судового рішення в частині неправомірного задоволення вимог до поручителя з підстав пропуску шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя,знайшли своє підтвердження.

Порушене відповідачем ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи підпису, вчиненого на договорі поруки № 87185 від 17 січня 2007 року, не підтримане відповідачем ОСОБА_1 у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України є виявом принципів диспозитивності і змагальності сторони у справі, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Колеснікової Юлії Едуардівни задовольнити частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року в частині вирішення позовних вимог щодо поручителя ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про солідарне стягнення суми боргу у розмірі 114 165,84 грн.

Оскільки позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 залишені без задоволення, тому відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України відсутні підстави для покладенння на неї відшкодування судових витрат

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» витрат по сплаті судового збору в розмірі 1051,00 грн підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_3 не оскаржувалось, а тому в межах доводів та вимог апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Колеснікової Юлії Едуардівни колегією суддів апеляційного суду не переглядалось.

Керуючись ст.ст.15, 16, 526, 530, 553, 554, 555, 559, 610, 611, 612, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Колеснікової Юлії Едуардівни задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 березня 2021 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 0 від 17.01.2007 року у розмірі 114 165,84 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» витрат по сплаті судового збору в розмірі 1051,00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 17.01.2007 року у розмірі 114 165,84 грн відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку до Верховного суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 листопада2022року.

Головуючий: Судді