Справа №538/691/22
Провадження по справі №2/538/257/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 року м. Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області у складі

Головуючого судді Зуб Т.О.,

за участю: секретаря судового засідання Криворучко В.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Панченко О.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лохвиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому зазначила, що є власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 06 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В., реєстр № 303. За цією ж адресою з 22.01.2014 року зареєстрований, але не проживає з дати реєстрації ОСОБА_2 , 1975 року народження. Спільного господарства та спільного бюджету не ведуть. На даний час ОСОБА_1 не має можливості повною мірою розпоряджатися своїм майном. Крім того, будинок, в якому зареєстрований відповідач, демонтований. На місці його розташування залишився тільки фундамент та цоколь, що підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов від 30 листопада 2021 року, складеним депутатом Заводської міської ради Мащенко Л.О. за участі двох сусідів.

У заявку з вищенаведеним, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 04.07.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 17).

Ухвалою суду від 26.07.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 20).

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник- адвокат Панченко О.В. позовні вимоги підтримали. позовні вимоги з дістав, викладених у позові, та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 пояснила, що придбала будинок по АДРЕСА_1 , Він був демонтований, була тільки времянка, там проживати неможливо. Відповідач не надає зайти на цю ділянку, погрожує. Він там не проживає і не проживав. Відповідач приходить і йде, але не проживає постійно.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та пояснив, що житлове приміщення, якому він зареєстрований, відбудоване. А доводи позивача, що на місці розташування будинку залишився тільки фундамент та цоколь, та на які остання посилається як на підставу визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням- не відповідає дійсності. У спірному житловому приміщенні він вимушено не проживає, оскільки з ОСОБА_1 періодично виникають конфлікти, після яких він вимушений проживати тимчасово на дачі. Будинок придбав він, продавши своє майно, будував Оскільки у нього стався інсульт, то договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_1 . Це може підтвердити старший син. Зараз він користується присадибною ділянкою, косе на подвір`ї будинку.

Вислухавши доводи сторін, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, суд встановив, що ОСОБА_1 є власником будинку який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 06 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лохвицького районного нотаріального округу Полтавської області Сегет Л.В., реєстр № 303 (а.с. 6), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7). У вказаному будинку, крім позивача, також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Заводської міської ради № 333 від 22.06.2022 року (а.с. 8).

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 16.06.2022 року ОСОБА_2 не проживає у вищевказаному будинку з дати його реєстрації, тобто, з 22.01.2014 року (а.с. 9). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 30.11.2021 року, будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на момент обстеження (02.11.2021 року) демонтований. На місці його розташування залишився тільки фундамент та цоколь (а.с. 10).

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Як на підставу визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивач зазначає, що останній не проживає там з дати реєстрації (22.01.2014 року) а будинок взагалі демонтований.

Проте, згідно наданого відповідачем акту обстеження житлово-побутових умов від 13.09.2022 року встановлено, що на місці демонтованої будівлі побудована інша придатна для проживання будівля (а.с. 35).

Допитаний у якості свідка ОСОБА_4 пояснив, що є депутатом Заводської міської ради Полтавської області. На прохання ОСОБА_5 скласти акт обстеження житлово-побутових умов, 13.09.2022 року разом з ним він прибув за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 своїми ключами відкрив будинок. При огляді ним дійсно було встановлено, що будинок придатний для проживання.

Суд також зазначає, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення, що узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.06.2022 року у справі № 161/20415/19.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що знайомий з позивачем і відповідачем та є їх сусідом. ОСОБА_2 бачить на подвір`ї будинку кожного дня. Там побудовані времянка і сарай. Житло придатне для проживання. Чи залишається відповідач на ніч- йому не відомо, але бачить його кожного дня о 5-6 годині ранку, та ввечері.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що знайомий зі сторонами по справі. Відповідач проживає у спірному будинку. Він особисто приймав участь у будівництві будинку.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі викладеного, дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалася позивач, як на підставу вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 19, 83, 84, 89, 260, 263, 264, 265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 02.11.2022 року.

Суддя: Т.О. Зуб