УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 127/7896/21

провадження № 61-9318ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Покоєвич Артем Олексійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про скасування заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Брайт Інвестмент», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про скасування заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 14 907,58 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року, повний тест якої складено 24 серпня 2022 року,апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 16 червня 2022 року - без змін.

Додатковою постановою Вінницького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року поновлено ТОВ «Брайт Інвестмент» строк для звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 3 577,99 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та постановою Вінницького апеляційного суду

від 23 серпня 2022 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Покоєвич А. О., 21 вересня 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження

№ 14-382цс19), у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 308/10886/15-ц (провадження № 61-18734св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц (провадження № 61-152св18), від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів

(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Вінницький міський суд Вінницької області виходив з того, що всі нарахування заборгованості за кредитним договором здійснено Публічним акціонерним товариством Комерційним банком (далі - ПАТ КБ) «Надра» відповідно до умов кредитного договору і докази порушення прав позивача відсутні.

За таких обставин Вінницький міський суд Вінницької області відмовив у задоволенні позову в зв`язку з недоведенням ОСОБА_1 своїх вимог.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вінницький апеляційний суд вказав, що виключно твердження ОСОБА_1 про неправильність нарахування і розміру заборгованості за кредитним договором не можуть слугувати підставою для її скасування, оскільки позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а доведення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 грудня 2006 року ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ 22/12/2006/840-К/171, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США в порядку і на умовах визначених цим договором.

У забезпечення виконання зобов`язань 22 грудня 2006 року ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна житлова квартира АДРЕСА_1 .

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що всі нарахування заборгованості за кредитним договором здійснено ПАТ КБ «Надра».

21 липня 2020 року ПАТ КБ «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Надра» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» право вимоги за кредитним договором

№ 22/12/2006/840-К/171 від 22 грудня 2006 року та за договором іпотеки від 22 грудня 2006 року.

ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» із заявою, в якій зазначив, що не заперечує щодо повернення отриманих грошових коштів при умові надання гарантійного листа, відповідно до якого у випадку повернення ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» грошових коштів на виконання умов кредитного договору № 22/12/2006/840-К/171 від 22 грудня 2006 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не буде мати до нього жодних фінансових претензій, зокрема буде знято іпотеку з квартири АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_1 просив надати деталізований розрахунок розміру заборгованості за кредитним договором № 22/12/2006/840-К/171

від 22 грудня 2006 року.

29 жовтня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» направило копію вимоги про дострокове погашення заборгованості та гарантійний лист, відповідно до яких на 21 липня 2020 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором складає 4 134,25 доларів США, що складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 236,33 доларів США та заборгованості за процентами - 1 303,95 доларів США.

Листом Національного банку України № 14-0004/76323 від 16 грудня 2020 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що 22 травня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» визнано переможцем публічних торгів в системі електронних торгів «Prozorro» щодо придбання активів ПАТ КБ «Надра». Відповідно до додатку 1 до договору відступлення сума заборгованості за договором, яка передана товариству, становить 4 134,25 доларів США, що складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 236,33 доларів США, заборгованості за процентами - 1 303,95 доларів США, комісії - 593,97 доларів США. ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» наголошує, що не нараховує додаткові відсотки, неустойки, комісії за придбаними активами, тому розмір заборгованості за договором визначено та нараховано Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в особі ПАТ «КБ «НАДРА», який залишається незмінним.

22 квітня 2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» відступило право вимоги за кредитнимдоговором № 22/12/2006/840-К/171 від 22 грудня 2006 року Товариству з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Брайт Інвестмент», про що укладено договір про відступлення прав вимоги № 22/04/21.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 надано квитанції про здійснення розрахункових операцій з погашення заборгованості за кредитним договором, які охоплюють період з січня 2014 року до травня 2015 року.

При цьому позивачем не надано будь-яких розрахунків із зазначенням розміру сплаченого ним тіла кредиту, процентів за користування кредитом і плати за управлінням кредитом, що передбачені договором.

ОСОБА_1 визнає наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 236,33 доларів США, проте вважає необґрунтованим нарахування банком процентів у розмірі 1 303,95 доларів США і комісії у розмірі 593,97 доларів США, які передбачені умовами договору, які ним не оспорюються.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами своїх вимог.

Суди першої та апеляційної інстанцій виходили з принципу змагальності сторін і зазначили, що сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції.

Встановивши, що ОСОБА_1 доказів на підтвердження своїх вимог не надано, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 308/10886/15-ц (провадження

№ 61-18734св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц (провадження № 61-152св18), від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), є безпідставними, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 127/7896/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) викладено правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) касаційним судом вирішено юрисдикційний спір і викладено правовий висновок про те, що справа про застосування відповідно до статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що спір між сторонами виник щодо зобов`язання здійснити поставку товару і стягнення неустойки у розмірі 1 000 000 грн.

У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 308/10886/15-ц (провадження № 61-18734св18) зазначено, що позивач просив суд визнати іпотеку припиненою у зв`язку з повним фактичним виконанням судового рішення, а відповідач (позивач за зустрічним позовом) - стягнути заборгованість за кредитним договором.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц (провадження № 61-152св18) вбачається, що правовідносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання зобов`язань за договором пайової участі у будівництві.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 вказано, що предметом позову є стягнення грошових коштів у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати робіт за договором.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14 встановлено, що спір між сторонами виник про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) зазначено, що предметом позову є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Касаційним судом також відхиляються посилання заявника на незастосування судами попередніх інстанцій постанови Великої Палати Верховного Суду

від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), в яких викладено правові висновки щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги, оскільки у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи належних і допустимих доказів дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» 14 907,58 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Касаційний суд вважає, що судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду, на неврахування яких посилається заявник.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Ковальчуком Є. М. надано: ордер від 30 квітня 2021 року, ордер від 27 травня 2022 року, договір про надання правової допомоги № 5-ю, укладений ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та адвокатом Ковальчуком Є. М., додаткова угода № 2 до договору про надання правової допомоги, рахунок на оплату згідно акта на суму 3 307,58 грн, рахунок на оплату згідно акта про надання правової на суму 6 000 грн, договір про надання правової допомоги № 10-ю від 28 січня 2022 року, укладений ТОВ «Брайт Інвестмент» та адвокатом Ковальчуком Є. М., додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги, рахунок на оплату згідно акта про надання правової допомоги на суму 5 600 грн.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли висновку про підтвердження відповідачем понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 14 907,58 грн.

Підставою касаційного оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року заявник визначає недослідження судами першої та апеляційної інстанцій зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Проте такі посилання заявника як на підставу касаційного оскарження судових рішень не приймаються судом касаційної інстанції, оскільки заявлена у касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена

пунктом 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, є необґрунтованою

(пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Покоєвич А. О., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Покоєвич А. О., на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 червня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 серпня 2022 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Покоєвич Артем Олексійович, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 16 червня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 23 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про скасування заборгованості за кредитним договором.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук