Ухвала

02 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 161/15019/19

провадження № 61-15975св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Луцький районний відділ державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська Мирослава Валеріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року у складі судді Кирилюк В. Ф. та постанову Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі - Луцький РВ ДВС Західного МРУ Міністерства юстиції (м. Львів)), Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод» (далі - ТОВ ТВК «Львівхолод»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська М. В., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив» (далі - ТОВ «ФК «Фінактив»), про визнання незаконними і скасування постанови та акта державного виконавця, визнання недійсними свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 2006 року вона була власником нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , яке перебувало в іпотеці ПАТ «УкрСиббанк». Права вимоги за цим іпотечним договором та кредитними договорами були передані ТОВ «ФК «Фінактив», а потім ОСОБА_2

ОСОБА_1 зазначала, що під час виконавчого провадження з примусового виконання судових рішень про стягнення з неї на користь банку кредитної заборгованості згадане іпотечне майно відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статті 49 Закону України «Про іпотеку» було передано стягувачу на підставі постанови та акта державного виконавця і свідоцтва приватного нотаріуса.

Однак, на думку позивача, такі дії є незаконними з тих підстав, що ОСОБА_2 не могла набути права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, оскільки вона не є фінансовою установою.

Також зазначала, що ОСОБА_2 як стягувач всупереч положенням частини восьмої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» не сплатила різницю між вартістю нереалізованого майна (6 084 960,00 грн) та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь (2 234 918,12 грн).

Крім того, згідно з договором оренди від 29 жовтня 2018 року ОСОБА_2 передала спірне приміщення в оренду ТОВ ТВК «Львівхолод», який вона вважає недійсним з наведених підстав.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила суд:

- визнати незаконною і скасувати постанову старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу;

- визнати незаконним та скасувати акт старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу;

- визнати недійсним свідоцтво від 28 листопада 2017 року № НОМЕР_1, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В., про право власності ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати державну реєстрацію речового права власності за ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речового права власності, індексний номер 3838367, від 28 листопада 2017 року;

- скасувати запис про право власності від 28 листопада 2017 року № 23605559, відновивши реєстрацію права власності на нежитлове вбудоване приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір оренди від 29 жовтня 2018 року № 2032, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я.;

- скасувати державну реєстрацію речового права оренди за ТОВ ТВК «Львівхолод» на частину нежитлового вбудованого приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію речового права оренди від 29 жовтня 2018 року № 43737997;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн, збитки і незаконно одержаний дохід від використання майна у розмірі 1 234 352,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконною і скасовано постанову старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Визнано незаконним та скасовано акт старшого державного виконавця Луцького РВ ДВС ГТУЮ у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.

Визнано недійсним свідоцтво від 28 листопада 2017 року № НОМЕР_1, яке видано приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В. про право власності ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення ресторану площею 343,00 кв. м, яке розміщене за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Визнано недійсним договір оренди від 29 жовтня 2018 року № 2032, який укладений між ОСОБА_2 та ТОВ ТВК «Львівхолод», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне приміщення було передано за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960,00 грн. ОСОБА_2 після відмови у задоволенні позову у цивільній справі № 161/14096/16-ц та не пред`являючи нових вимог про стягнення боргу з позивача, повинна була компенсувати позивачу на підставі частини восьмої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» різницю у вартості переданого у власність стягувачу предмета іпотеки у розмірі 3 853 811,88 грн, чого не зробила. Суд вважав, що це порушує право позивача на отримання справедливої компенсації за майно, яке було відчужено у примусовому порядку за більшою ціною ніж сума майнових претензій до неї, та тягне за собою визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу, відповідного акта державного виконавця, а також визнання недійсним свідоцтва приватного нотаріуса. Крім того, оскільки в цьому випадку була встановлена незаконність набуття права власності ОСОБА_2 на спірне приміщення, з одночасним скасуванням відповідних правовстановлюючих документів, суд дійшов висновку, що договір оренди від 29 жовтня 2018 року, який був укладений з ТОВ ТВК «Львівхолод» без вільного волевиявлення належного власника майна - позивача, підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України. Відмовляючи в решті позовних вимог, суд керувався тим, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що для скасування зазначених протоколу та акта необхідно встановити їх незаконність, а зокрема незаконність дій державного виконавця, пов`язаних із прийняттям таких актів, які порушують права позивача.

Передача майна стягувачу державним виконавцем була здійснена 22 листопада 2017 року, тобто коли чинними були усі судові рішення у зазначених справах про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості і, відповідно, вартість нереалізованого на торгах майна не перевищувала загальної суми боргу боржника перед стягувачем. У ОСОБА_2 на час передачі їй нереалізованого майна в рахунок погашення боргу не виникло обов`язку внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на її користь.

Після передачі майна стягувачу ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 рішення суду від 25 січня 2017 року у справі № 161/14096/16-ц було скасоване. Після скасування зазначеного рішення суду з позивача підлягає стягненню кредитна заборгованість, яка стягується на підставі заочних рішень суду у цивільних справах № 2-6772/10, № 2-2896/11 у розмірі 2 231 148,12 грн (1 497 911,83 грн + 733 236,29 грн).

Отже, наведене свідчить про те, що державний виконавець дотримався вимог статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» під час передачі майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Позивач не надала доказів на підтвердження неправомірності дій державного виконавця щодо передачі майна стягувачу і не довела, що оспорюваними постановою та актом були порушені її права і законні інтереси.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

27 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наявність судового рішення у справі № 161/12590/19 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, за яким ОСОБА_2 набула право вимоги до ОСОБА_1 .

Зазначене, в сукупності з обставиною скасування одного із судових рішень про стягнення зі ОСОБА_1 кредитної заборгованості, свідчить про те, що ОСОБА_2 набула право власності на нежитлове приміщення ресторану, площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без належних на те підстав.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації речових прав, неправильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Позивач зазначає про належність і ефективність обраного способу захисту права у цій справі. Висновки апеляційного суду про те, що постанова і акт державного виконавця винесені без порушення вимог законодавства України є безпідставними та суперечать положенням статей 47, 49 Закону України «Про іпотеку».

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), та вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у листопаді 2021 року, представник ОСОБА_2 адвокат Багіров Р. А. заперечував проти доводів ОСОБА_1 , просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року залишити без змін або закрити касаційне провадження у справі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу № 161/15019/19.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Згідно з відомостями із Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу раніше на праві власності належало нежитлове вбудоване приміщення ресторану, загальною площею 343,00 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 34, т. 1).

29 березня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 175 000,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнювала 883 750,00 грн за курсом Національного банку України на день укладення цього договору.

04 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк зобов`язувався надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі 90 000,00, що дорівнювало еквіваленту 454 500,00 грн за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язувалася прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.

На забезпечення виконання згаданих кредитних договорів позивач передала спірне приміщення в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» згідно з договорами від 29 березня 2007 року № 568, від 04 травня 2007 року № 791 (а. с. 35, т. 1).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2013 року у справі № 2-2896/11 стягнуто з ОСОБА_1. на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 29 березня 2007 року у розмірі 1 497 911,83 грн (а. с. 41, т 1).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2011 року у справі № 2-6772/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 травня 2007 року у розмірі 733 236, 29 грн (а. с . 37-40, т. 1).

На виконання вказаних судових рішень було видано виконавчі листи.

Встановлено, що 24 листопада 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та третьою особою, ТОВ «ФК «Фінактив», було укладено договір факторингу, згідно з умовами якого (пункти 2.1., 2.2.) клієнт відступив фактору, а фактор зобов`язувався прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (а. с. 43-50, т. 1).

Права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді протягом 14 днів з моменту підписання даного договору, але не пізніше повного розрахунку за даним договором.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу від 24 листопада 2016 року № 48 передано ТОВ «ФК «Фінактив» право вимоги по кредитних договорах, укладених між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (а. с. 51-52, т. 1).

28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про відступлення права вимоги № 28/12, згідно з умовами якого до ОСОБА_2 перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитними договорами від 29 березня 2007 року № 0 та від 04 травня 2007 року №0, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , з усіма додатковими угодами та додатками до них (а. с. 54-60, т. 1).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за процентами за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 29 березня 2007 року № 0 у розмірі 109 694,09 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за процентами за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту від 04 травня 2007 року № 0 у розмірі 80 370,22 дол. США (а. с. 61-66, т. 1).

На виконання цього судового рішення судом також був виданий виконавчий лист.

Усі виконавчі листи за цивільними справами № № 2-6772/10, 2-2896/11, 161/14096/16 були об`єднані в зведене виконавче провадження ЗВП № 43504816, яке перебувало на примусовому виконанні у Луцькому РВДВС (а. с. 67-72, 141, 146, т. 1).

В межах згаданого виконавчого провадження старший державний виконавець Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будь С. Л. виніс постанову від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу спірного приміщення стягувачу у рахунок погашення боргу. У постанові вказано, що приміщення передається за початковою ціною прилюдних торгів, які не відбулися, у розмірі 6 084 960,00 грн (а. с. 73-74, т. 1).

На виконання приписів частини 9 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» було оформлено акт старшого державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Будя С. Л. від 22 листопада 2017 року ЗВП № 43504816 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу (а. с. 75-76, т. 1).

ОСОБА_2 приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кухлевською М. В. видано свідоцтво від 28 листопада 2017 року № НОМЕР_1 про право власності на спірне приміщення (а. с. 32, 156, т. 1).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2017 року заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2017 року у цивільній справі № 161/14096/16 скасовано (а. с. 78-79, т. 1).

У цій цивільній справі 22 березня 2019 року було ухвалено аналогічне за змістом рішення про задоволення позову, яке скасовано постановою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року та ухвалено нове судове рішення, яким в позові ПАТ «УкрСиббанк», правонаступник ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом відмовлено (а. с. 81-88, т. 1).

29 жовтня 2018 року між відповідачем ОСОБА_2 , як орендодавцем, та відповідачем ТОВ ТВК «Львівхолод», як орендарем, було укладено договір оренди частини спірного приміщення, площею 299,6 кв. м (а. с. 175-179, т. 1).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2020 року у цивільній справі № 161/12590/19, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 28/2, укладений 28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Фінактив» та ОСОБА_2 , згідно з умовами якого ОСОБА_2 було передано право вимоги до ОСОБА_1 за кредитними договорами від 29 березня 2007 року № 0 та від 04 травня 2007 року № 0, укладеними із АКІБ «УкрСиббанк».

Позиція Верховного Суду

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 грудня 2021 року передано справу № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з огляду на необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 545/1883/20, яким встановлено, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності приведе до відновлення порушених прав позивача і не потребує для застосування додаткових способів захисту таких, як поновлення права власності з таких підстав.

Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, вказує на те, що з метою ефективного захисту порушених прав ухвалення судових рішень про скасування рішення державного реєстратора обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Тобто у рішенні суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав, необхідно зазначати про визнання, зміну чи припинення таких прав.

Отже, у спірних відносинах, розглядаючи підстави для задоволення позовних вимог, суди мають оцінювати, чи є необхідними для ефективного захисту визнання речового права саме зміна чи припинення прав учасників справи, чи лише за таких дій відповідне право буде захищеним.

Колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що задоволення заявленого позову без вирішення по суті спору про право власності між сторонами не тільки не матиме наслідком поновлення прав позивача, а й призведе до стану правової невизначеності щодо спірного нерухомого майна.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2022 року справу № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) прийнято до розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Судові рішення у справі, що переглядається, та судові рішення у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах. Зокрема, у вказаних справах порушується питання про ефективність захисту порушених прав ухваленням судового рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та про застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Керуючись статтями 252, 253, 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 161/15019/19 (провадження № 61-15975св21) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Луцького районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-виробнича компанія «Львівхолод», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Кухлевська Мирослава Валеріївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінактив», про визнання незаконними і скасування постанови та акта державного виконавця, визнання недійсними свідоцтва, договору, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди, збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 серпня 2021 року до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 914/235/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) за позовом Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» до Акціонерного товариства «Мегабанк», приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Лідії Миколаївни про визнання протиправними рішень про прийняття у власність майна, визнання протиправними та скасування рішень про реєстрацію права власності у межах справи № 914/235/18 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський завод РЕМА» до Приватного акціонерного товариства «Львівський електроламповий завод «Іскра» про банкрутство.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк