Провадження № 22-ц/824/4135/2022 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту металофізики ім. Г. В. Курдюмова Національної академії наук України про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивовано тим, що 24 травня 2019 року за місцем його роботи стався конфлікт, цього ж дня, відповідачем було видано наказ №46-вк від 24.05.2019, згідно з яким, позивача було відсторонено від виконання службових обов`язків до повного з`ясування обставин та прийняття рішення компетентними органами. Вказував, що з цього часу, його не допускали до робочого місця.

В подальшому, згідно наказу №58-вк від 21 червня 2019 року його, на підставі наказів №47-вк від 29.05.2019 та №57-вк від 20.06.2019 про оголошення йому догани, було звільнено з посади провідного наукового співробітника відділу кристалізації, який працює за контрактом за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 грудня 2019 року визнано незаконними та скасовано накази відповідача №47-к від 29.05.2019, №57-к від 20.06.2019, №58к від 21.06.2019, поновлено його на посаді та стягнуто на його користь середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Вказував, що 10 липня 2020 року відповідачем було видано наказ №58-к відповідно до якого його було поновлено на посаді, однак, фактичне поновлення відбулось 10 серпня 2020 року в присутності старшого державного виконавця. При цьому, фактичного допущення до його робочого місця та надання йому можливості виконувати свої обов`язки по день подання позову не відбулось.

Зазначав, що він не може приступити до виконання своїх обов`язків, про що ним майже кожного дня направляються доповідні записки на ім`я директора інституту.

На адвокатський запит, відповідач повідомив, що на підставі наказу №46- вк від 24.05.2019, ОСОБА_1 був відсторонений від виконання службових обов`язків, та станом на 07 вересня 2020 року підстави для скасування наказу відсутні, відтак, він відсторонений від виконання службових обов`язків, службові обов`язки не виконує, заробітна плата не нараховується.

Позивач вважав недопущення його на територію Інституту, відмову в оформленні йому перепустки, не допуск до робочого місця, не нарахування заробітної плати грубим порушенням ст. 43 КЗпП України, у зв`язку з чим, просив: визнати дії відповідача щодо недопущення його до робочого місця і виконання трудових обов`язків - незаконними; зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди у допуску до робочого місця і виконання трудових обов`язків, нарахувати і виплатити йому заробітну плату за період з 10 серпня 2020 року по день ухвалення судового рішення; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн; та сплачений судовий збір.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пухальська І.С., подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовував доводи апеляційної скарги тим, що місцевим судом помилково встановлено, що наказ №47-к від 24.05.2019 не є предметом спору, та не враховано, що вказані в наказі підстави відсторонення від роботи не передбачені чинним законодавством, даний наказ вичерпав свою дію прийняттям в подальшому інших наказів №47-к від 29.05.2019, №57-к від 20.06.2019, №58к від 21.06.2019.

Від представника Інституту надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказував на необґрунтованість вимог апеляційної скарги, позаяк наказ №47-к від 24.05.2019 про відсторонення позивача від роботи є діючим до настання відповідної події або до закінчення трудового договору, позивачем даний наказ не оскаржувався, не був визнаний судом незаконним, тобто був дійсним до 10 червня 2021 року, тому позивача правомірно не допускали на територію Інституту, а відтак рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків до повного з`ясування обставин та прийняття рішення компетентними органами №46-вк від 24.05.2019 року не був предметом оскарження, позивач не звертався до керівництва з заявами про його скасування, підстави позову не пов`язані з оцінкою фактичного виконання чи невиконання рішення суду в спірний період. Окрім того, вказаний наказ також не є предметом даного позову, що позбавляє можливості надати оцінку відповідності вказаного наказу вимогам чинного законодавства.

Суд першої інстанції, враховуючи, що предметом позову є визнання дій відповідача незаконними, стягнення заробітної плати, моральної шкоди, з урахуванням підстав позову, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, після конфлікту між ОСОБА_1 та співробітниками Інституту, який мав місце 24.05.2019, ОСОБА_1 було відсторонено від виконання службових обов`язків до повного з`ясування обставин та прийняття рішення компетентними органами згідно з наказом №46-вк від 24.05.2019 (а.с.97).

Наказом №47-вк від 29.05.2019 ОСОБА_1 було оголошено догану за пронесення та зберігання на території Інституту газової зброї.

Наказом №57-вк від 20.06.2019 ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення вимог п.3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом Інституту на 2017-2021 рр.

Наказом №58-вк від 21.06.2019 ОСОБА_1 на підставі наказів по особовому складу №47-вк від 29.05.2019 та №57-вк від 20.06.2019 було звільнено з посади провідного наукового співробітника відділу кристалізації, який працює за контрактом за п.3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2019 у справі №759/13197/19 позов ОСОБА_1 до Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Наказ Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України №47-К від 29.05.2019 року про оголошення ОСОБА_1 догани.

Визнано незаконним та скасовано Наказ Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України №57-К від 20.06.2019 року про оголошення ОСОБА_1 догани.

Визнано незаконним та скасовано Наказ Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України №58-К від 21.06.2019 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи відповідно п.3 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного наукового співробітника відділу 26 Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України з 21 червня 2019 року.

Скасовано запис у трудовій книжці ОСОБА_1 «Звільнений за п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення».

Стягнуто з Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 61 381 грн. 64 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді провідного наукового співробітника відділу 26 Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України, та стягнення заробітної плати за один місяць.

Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2020 року апеляційну скаргу Інституту металофізики імені Г. В. Курдюмова Національної академії наук України - задоволено частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21.12.2019 року - змінено: виключено з резолютивної частини рішення суду із абзацу другого, третього та четвертого посилання на скасування наказів та абзац шостий, щодо скасування запису у трудовій книжці ОСОБА_1 «Звільнений за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення».

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21.12.21019 року - залишено без змін.

Згідно з наказом Директора Інституту металофізики ім.Г.В. Курдюмова №58-вк від 10.07.2020 року, ОСОБА_1 поновлено на посаді провідного наукового співробітника відділу кристалізації (26) з 21.06.2019. При цьому, з наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 10.08.2020 року, про що свідчить рукописний розпис ОСОБА_1 на вказаному наказі (а.с.16).

Запис про поновлення на посаді ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного наказу внесено 10.08.2020 (а.с.17).

За даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень, постановою державного виконавця від 11.03.2021 року закінчено виконавче провадження № 61414570. При цьому, вказано, що рішення виконано повно і фактично згідно акту державного виконавця від 10.08.2020 року. Виконавчий збір та витрати виконавчого провадження виведено в окремі виконавчі провадження.

Після поновлення ОСОБА_1 складалися та направлялися на ім`я директора Інституту доповідні записки від 10.08.2020, 11.08.2020, 12.08.2020, 17.08.2020, 18.08.2020, 07.09.2020, 08.09.2020, 09.09.2020, 10.09.2020, 11.09.2020, 14.09.2020 (а.с.20-42).

На запит №44-20 від 03.09.2020 року, листом від 08.09.2020 року №61-372 директор Інституту металофізики ім.Г.В. Курдюмова НАН України повідомив, що станом на 07.09.2020 року підстав для скасування Наказу№46-вк від 24.05.2019 року про відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків відсутні, він службові обов`язки не виконує, зарплата не нараховується. За липень-серпень 2020 року були відсутні підстави для нарахування зарплати ОСОБА_1 (а.с.19).

Згідно наказу Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України №93-вк від 30.10.2020 року ОСОБА_1 звільнено з 31 жовтня 2020 року у зв`язку із скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с.66).

З довідки про середню заробітку плату від 20.09.2019 року вбачається, що за квітень 2019 ОСОБА_1 нараховано заробітної плати 11 752,35, а за травень 2019 року - 8547,16; середньоденна заробітна плата складає 483,32 грн, середньомісячна - 8699,76 грн.

Частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.

Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент поновлення позивача на роботі за рішенням суду) рішення вважається виконаним боржником із дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення.

Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.

При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 року у справі №521/1892/18, від 06.12.2018 у справі №465/4679/16, від 26.02.2020 року у справі №702/725/17.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Отже, відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Таким чином, за змістом статті 46 КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 185/676/18 (провадження № 61-8219св19).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не врахував вищенаведеного, не дослідив повно усіх обставин справи та не перевірив їх доказами і дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача незаконними, позаяк, на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2019 року, наказом Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова НАН України №58-вк від 10.07.2020 року, ОСОБА_1 було поновлено на посаді провідного наукового співробітника відділу 26 Інституту з 21 червня 2019 року, з наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 10.08.2020 року, а відтак будь-яких законних та обґрунтованих підстав для недопущення ОСОБА_1 до робочого місця і продовження виконання ним трудових обов`язків у період з 10 серпня 2020 року по 31 жовтня 2020 року у роботодавця не було, а відтак дії Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України в цій частині є незаконними.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм.

При цьому під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України).

Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» цей Порядок застосовується і у випадку вимушеного прогулу.

При цьому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За таких обставин, період вимушеного прогулу у даному випадку має рахуватися від дати поновлення ОСОБА_1 на роботі до дати видачі наказу №93-вк про його звільнення, тобто з 10 серпня 2020 року до 30 жовтня 2020 року, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 032,56 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 483, 32 грн. та 58 робочих днів незаконного позбавлення виконання трудових обов`язків.

Разом з цим, Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 27 липня 2004 року по справі "Ромашов проти України" звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду, будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлена письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається з матеріалів справи, незаконні дії відповідача, що призвели до порушення трудових прав ОСОБА_1 , вкрай негативно вплинула на його життєвий устрій, завдали йому душевного болю та моральних страждань, змусили звертатися за медичною допомогою у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та нести додаткові витрати часу та коштів на відвідування лікарів, і всі вказані чинники у своїй сукупності, поза розумним сумнівом, вимагали від позивача значних додаткових зусиль для подальшої організації свого життя.

З врахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., що буде достатньою сатисфакцією перенесених ним моральних страждань, які він зазнав у зв`язку з порушенням його трудових прав, а в решті заявлених вимог слід відмовити, оскільки позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження завдання моральної шкоди у зазначеному ним більшому розмірі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи і висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не повною мірою відповідають обставинам справи, а відтак, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

У зв`язку із скасуванням судового рішення і частковим задоволенням позову відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідача витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України щодо недопущення ОСОБА_1 до робочого місця і виконання ним трудових обов`язків у період з 10 серпня 2020 року по 31 жовтня 2020 року.

Стягнути з Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України (, м. Київ, б-р. Академіка Вернадського, 36) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 28 032 (двадцять вісім тисяч тридцять дві) гривні 56 копійок та моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути з Інституту металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України (, м. Київ, б-р. Академіка Вернадського, 36) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: