Справа № 364/408/22
Провадження № 2/364/165/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2022 року Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Глазкової Ю.О.,

за участю секретаря судового засідання Кулинич Г.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Володарка Київської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частку майна у спільній сумісній власності,

встановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Марценюк Л.А. звернулася до Володарського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, посилаючись на наступне.

Позивач з 17.11.1992 до 13.05.2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Перебуваючи у шлюбі, сторони 04.07.2006 придбали у власність житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у якому продовжують проживати разом. Проте між сторонами не досягнуто домовленості з приводу поділу їхнього спільного майна, відповідач не визнає права позивача на 1/2 частку будинку. Спірне нерухоме майно було зареєстроване на відповідача згідно договору купівлі-продажу, проте набуте в період шлюбу та в інтересах сім`ї.

Враховуючи викладене, позивач звернулася до суду з даним позовом та просить:

- визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке є спільним сумісним майном подружжя.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у період шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти придбали вказаний житловий будинок, додала, що на його придбання вона брала кредит у розмірі 7000 грн, будинок придбаний за ці кошти, кошти чоловіка, який періодично працював та за кошти, які вона отримувала від держави як соціальну допомогу під час перебування у декретній відпустці по догляду за дітьми. Також зазначила, що так як не обізнана у сфері права та перебувала у декретній відпустці, то вони з чоловіком вирішили оформити право власності на будинок за відповідачем. Просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частку спірного будинку, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Відповідач в судовому засіданні зазначив, що він позов не визнає повністю, пояснив суду, що на момент придбання спірного майна працював у приватного підприємця, після перебував на обліку у центрі зайнятості та влаштувався на роботу у м. Києві. Не заперечував проти того, що будинок придбавався у інтересах сім`ї та за спільні кошти обох сторін, підтвердив, що колишня дружина дійсно брала грошовий кредит з метою оформлення договору купівлі-продажу, внаслідок чого видала на нього довіреність та за їх спільним рішенням право власності було оформлено на нього.

Відзив на позовну заяву та відповідні докази протилежного у визначений судом термін відповідач не надав.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та докази, якими сторони обґрунтували вимоги та заперечення, суд прийшов до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогамист.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимогст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 17.11.1992 зареєстрували шлюб. Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини " ОСОБА_5 ", що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Отже з 17.11.1992 року між сторонами у справі виникли права та обов`язки подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

13.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Володарського районного суду Київської області.

Житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 придбаний відповідачем ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 04.07.2006, який посвідчений приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області В. Бабак.

З копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2006, номер запису 58 в книзі 1 від 21.07.2006. На підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 також зареєстровано право власності на спірний будинок у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером 15226670 від 04.07.2006.

З технічного паспорту на нерухоме майно вбачається, що загальна площа будинку становить 89.9 кв.м., житлова -59.6 кв.м.

Позивачка зареєстрована в житловому будинку з 27.10.2006 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

За приписами ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України установлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

З аналізу вказаних вище законодавчих норм убачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

При цьому, за загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 382/2454/15-ц.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦПК України , майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст. 71 СК України встановлено порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив, що спірний будинок придбаний за його власні гроші, крім того, під час судового розгляду він не заперечував, що будинок куплявся за спільні гроші подружжя.

Крім того, суд зауважує, що спірне нерухоме майно було придбано у 2006 році, шлюб між сторонами розірвано у 2014 році, тобто під час судового розгляду достеменно встановлено, що будинок придбаний у шлюбі, задля інтресів родини та за спільні кошти сторін, а тому в даному випадку має місце презумпція спільності права власності подружжя на майно.

З урахуванням положень ст. 70 СК України суд доходить висновку, що частки майна у спільній сумісній власності є рівними, тобто по 1/2 кожному з подружжя.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач не надав належних доказів вкладання особистих коштів в купівлю спірного будинку, не спростувавши вищенаведену презумпцію. Враховуючи викладені обставини справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частку житлового будинку.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача, який вона понесла при зверненні до суду у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст.ст.2,4,5,12,13,141,258,259,263-265, 352,354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частку майна у спільній сумісній власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Володарським РС Управління ДМС України у Київській області 12.11.2014 року) право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Володарським РС Управління ДМС України у Київській області 03.10.2003) судовий збір на користь держави у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.11.2022 року.

Суддя Ю. О. Глазкова