ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи №495/3334/20

Апеляційне провадження №22-ц/813/4458/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого -Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів -Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Черепова Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Прийомової О.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, зустрічних позовних вимог та відзиву на позов

12 червня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 04 березня 2016 року по 24 січня 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. 16 грудня 2019 року відповідач надав письмову згоду на проживання дитини з нею. Однак, 07 червня 2020 року відповідач, після її повідомлення про намір подати позов про стягнення аліментів, викрав дитину та з метою уникнути обов`язку утримувати дитину звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення аліментів на його користь. З приводу неправомірних дій відповідача вона (позивачка) неодноразово зверталась до органів поліції. Зазначала, що відповідач добровільно аліменти на дитину не сплачує, офіційно не працює, але має нерегулярний дохід.

Посилаючись на вимоги ст.ст.180-183 СК України та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», ОСОБА_2 , остаточно уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи з часу подачі подову та до досягнення дитиною повноліття (а.с.1-2,54-58).

31 липня 2020 року адвокат Черепов Д.В. в інтересах ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку надав суду зустрічну позовну заяву та відзив на первісний позов ОСОБА_2 .

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви по 19 липня 2034 року. Вимоги обґрунтовані тим, що син ОСОБА_4 постійно проживає з ним, що підтверджується копією акту від 12 червня 2020 року, та саме він утримує сина, а відповідачка обов`язків з утримання сина не виконує (а.с.36-38).

У відзиві на позов адвокат Черепов Д.В. в інтересах ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 за недоведеністю та безпідставністю. Зазначав, що ОСОБА_1 повністю забезпечує та утримує свого сина ОСОБА_4 , який знаходиться на його утриманні та проживає разом з ним. З огляду на проживання дитини з батьком, вважає, що у ОСОБА_2 відсутні підстави звертатися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина (а.с.45-47).

Короткий зміст судового рішення першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 червня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 включно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення обґрунтоване тим, що відповідач надав суду заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_2 та розгляд справи за його відсутності. Суд виходив з того, що дитина наразі проживає разом з матір`ю, що не заперечується жодною із сторін. Враховано, що батько відібрав дитину у матері проти її волі, про що ОСОБА_2 зверталась до компетентних органів.

Під час вирішення позовних вимог ОСОБА_2 , суд виходив із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів неповнолітньої дитини. Враховуючи, що ст.180 СК України покладає обов`язок утримувати дитину на обох батьків, прийнявши до уваги, що чинним законодавством чітко передбачений розмір аліментів, що вираховується від заробітку /доходу/ платника аліментів, виходячи з кількості дітей, прийнявши до уваги вікову категорію дитини, її потреби, а також той факт, що дитина була відібрана від матері та в теперішній час їй повернута і проживає з матір`ю, більш того з урахуванням власноручно написаної заяви відповідача про те, що ОСОБА_1 ніколи не заперечував та не заперечуватиме проти проживання його дитини з матір`ю, заяви відповідача, за якою він не заперечує щодо сплати аліментів на користь позивачки, написаною власноруч в судовому засіданні, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина аліменти, починаючи з дня звернення до суду (12 червня 2020 року) і до повноліття дитини.

Стосовно зустрічного позову, суд виходив з того, що за обставин обґрунтованості та доведеності позову матері про стягнення аліментів, є неможливим їх стягнення і з неї додатково на користь ОСОБА_1 , навіть за підстав тимчасового проживання дитини з батьком (а.с.115-117).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Черепов Д.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 29 листопада 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 просив відмовити. Зустрічний позов ОСОБА_1 просив задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини у розмірі 1 000 грн щомісячно, починаючи з 31 липня 2020 року по 28 листопада 2020 року. В іншій частині зустрічного позову відмовити (а.с.121-125).

Отже, апелянт не погодився з оскаржуваним судовим рішенням в частині стягнення аліментів за первісним позовом з 12 червня 2020 року по 28 листопада 2020 року на користь позивача, та в частині відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів за період з 31 липня 2020 року (дата звернення до суду із зустрічним позовом) та 28 листопада 2020 року (останній день коли дитина проживала з батьком).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що:

- ОСОБА_1 первісні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнавав та від своїх зустрічних вимог не відмовлявся. Підписуючи надану секретарем заяву, в якій було вказано «з позовом згоден, прошу задовольнити», ОСОБА_1 вважав, що він підтримує свої зустрічні позовні вимоги та просить їх задовольнити;

- син ОСОБА_4 , починаючи з 07 червня 2020 року по 28 листопада 2020 року проживав разом з батьком, що підтверджується актом від 12 червня 2020 року з підписами сусідів, засвідченими паспортистом КП «ЖЕО-1» ОСОБА_5 та не заперечувалося позивачкою;

- за час проживання з батьком в період з 07 червня 2020 року по 28 листопада 2020 року дитина перебувала на утриманні ОСОБА_1 , а мати участі в утриманні дитини не приймала, тому апелянт вважає, що первісні вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів за період з 12 червня 2020 року по 28 листопада 2020 року задоволенню не підлягають;

- суд, не заперечуючи факту тривалого проживання дитини з батьком, незаконно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог;

- суд ухилився від з`ясування обставин справи, не надав оцінки доказам, в результаті чого виніс рішення без повного з`ясування всіх обставин по справі та аналізу наявних доказів, чим порушив норми процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив.

У судовому засіданні 01 листопада 2022 року сторони, будучі повідомленими про слухання справи в апеляційній інстанції, участі не прийняли. Так, про слухання справи 01 листопада 2022 року о 14.30 год. сторони повідомлені через своїх представників (а.с.183,185). Зокрема повідомлені: представник ОСОБА_6 в інтересах позивача ОСОБА_2 (ордер за № 1105170 від 14 січня 2022 року) та представник Черепанов Д.В. в інтересах відповідача ОСОБА_1 (ордер № 586584 від 03 вересня 2021 року) а.с.126,162. Заяв у відповідності до вимог ч.4 ст.64 ЦПК України представники до суду не подавали. Отже, з огляду на положення ч.5 ст.130 ЦПК України повідомлення представника учасника справи вважається повідомлення і цієї особи.

Судом апеляційної інстанції враховано:

- перебування справи в провадженні апеляційного суду з 2021 року (неодноразові відкладення слухання справи в суді апеляційної інстанції);

- рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі "Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії", в якому зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання;

- наявність інформації про стан розгляду справи у відкритому доступі на офіційному сайті «Судова влада України» (а.с.186);

- пасивна поведінка сторін, які, будучі обізнаними про відкриття апеляційного провадження та неодноразові відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та не надали суду заяв про слухання справи у їх відсутність;

- наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін;

-положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб.

Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Виконуючи положення щодо забезпечення права на доступ до правосуддя, рівності учасників процесу перед законом і судом, колегія суддів з метою своєчасного розгляду справи дійшла висновку про можливість вирішення спору у судовому засіданні, призначеному на 01 листопада 2022 року, у відсутності сторін. Належним чином повідомлені про розгляд справи сторони в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Установлені судом фактичні обставини справи

З 04 березня 2016 року по 24 січня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5,7-9).

Сторони є особами працездатного віку та проживають окремо.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 16 грудня 2019 року, копія якої міститься в матеріалах справи, у зв`язку з розглядом справи в суді щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина ОСОБА_3 , він ніколи не заперечував та не заперечуватиме, щоб його малолітній син проживав з матір`ю ОСОБА_2 . Заява написана в присутності завідуючого сектору з питань усиновлення, опіки та піклування служби у справах дітей (а.с.6).

З рішення Білгород-Дністровського районного суду від 24 січня 2020 року у справі № 495/10080/19, яким розірвано шлюб між сторонами, вбачається, що ОСОБА_2 звернулась 14 листопада 2019 року до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. 16 грудня 2019 року позивач просила суд залишити її позовні вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини без розгляду. Ухвалою суду від 18 грудня 2019 року заява позивача задоволена та частина позовних вимог залишена без розгляду (а.с.7-9).

В матеріалах справи наявні два акти щодо місця проживання дитини.

Так, у відповідності до акту ОСББ «Южное» від 15 червня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 мешкає без реєстрації ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Факт мешкання підтверджено підписами сусідів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Підписи сусідів підтверджено управляючим ОСББ «Южное» Бондарюк О.С. (а.с.12).

Крім того, ОСББ «Южное» на підтвердження мешкання ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 за вказаною адресою без реєстрації надано відповідну довідку від 15 червня 2020 року (а.с.13).

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_1 надав суду копію акту від 12 червня 2020 року, складеного КП «ЖЕО-№1», згідно якого зі слів сусідів, ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 , 2016 року народження, станом на 12 червня 2020 року проживають по АДРЕСА_2 у ОСОБА_11 (мати ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_3 ). Факт підтвердили сусіди ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , підписи яких підтверджено паспортистом КП «ЖЕО -1» ОСОБА_5 (а.с.43). При цьому період проживання дитини з батьком не зазначено в акті та в матеріалах справи відсутні докази проживання дитини по 28.11.2020р.

Отже під час розгляду справи, між сторонами склалися обставини щодо невизначеності місця проживання дитини, результатом чого є подання обома батьками до суду позову про визначення місця проживання малолітньої дитини.

За інформацію ЄДРСР у справі №495/3335/20 за позовом ОСОБА_2 та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини 06 травня 2021 року винесено рішення, яким задоволено позов ОСОБА_2 та визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 за місцем проживання його матері ОСОБА_2 . В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено. До суду апеляційної інстанції вказане рішення не оскаржено.

Судом встановлено проживання на день винесення оскаржуваного судового рішення малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю, що не заперечується жодною із сторін.

При цьому, судом встановлено, що підставами проживання дитини у батька певний період, є відібрання дитини батьком у матері проти її волі, про що свідчать такі докази: заяви ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 14 листопада 2019 року, від 10 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, її письмові пояснення до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, копія витягу з ЄРДР за № 0001147, лист-відповідь за № 42/1245 від 23 червня 2020 року, № 42/В-884 від 01 липня 2020 року, № 42/В-2028 від 27 листопада 2019, № 42/В-885 від 01 липня 2020 року, заява ОСОБА_2 до виконкому Білгород-Дністровської міської ради від 30 червня 2020 року, висновок експерта за № 135 від 30 липня 2020 року.

Предметом спору у цій справі є стягнення аліментів на утримання дитини сторін.

За позицію позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини слід стягнути з ОСОБА_1 на її користь з дати звернення до суду - 12 червня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

За позицію відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 аліменти на утримання сина слід стягнути з нього на користь ОСОБА_2 з 29 листопада 2020 року (дата проживання дитини з матір`ю) та до досягнення дитиною повноліття. А в період з 31 липня 2020 року (дата звернення до суду із зустрічним позовом) по 28 листопада 2020 року (останній день коли дитина проживала з батьком) аліменти слід стягнути з ОСОБА_2 на його ( ОСОБА_1 ) користь.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України)

У ст.182 СК України наведений перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України).

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України).

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Відповідно до вимог ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Аналогічна норма міститься у п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України.

За частиною 2 ст.161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у ч.1 цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Позивач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, звернулась до суду саме в позовному провадженні та первісно просила визначити суд розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 5 000 грн., а згодом, уточнивши позовні вимоги, - у розмірі ј частини всіх видів заробітку ОСОБА_1 .

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив суд визначити розмір аліментів на утримання сина у розмірі 1 000 грн. щомісячно.

Суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини на рівні ј частини всіх видів заробітку (доходу) батька, починаючи з 12 червня 2020 року та до досягнення сином повноліття, та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина на його користь.

Зазначений розмір аліментів сторонами не оскаржується.

Апелянт не згодний з оскаржуваним судовим рішенням лише в частині періоду стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 та вважає, що з нього на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти на утримання сина, починаючи з 29 листопада 2020 року і до досягнення ним повноліття, а з ОСОБА_2 на його користь підлягають стягненню аліменти на утримання сина за період з 31 липня 2020 року по 28 листопада 2020 року, з огляду на те, що 07 червня 2020 року по 28 листопада 2020 року син проживав разом з ним та перебував на його утриманні.

Колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулась з позов до суду - 12 червня 2020 року, а зустрічний позов ОСОБА_1 направив до суду засобами поштового зв`язку 31 липня 2020 року (а.с.1-2, 36-52).

Відповідно до вимог ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За нормами ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З огляду на наведені правові норми, суд першої інстанції обґрунтовано визначив період стягнення аліментів на утримання дитини сторін.

Доводи апелянта щодо неврахування судом періоду проживання дитини з ним є необґрунтованими та не ґрунтуються на правовій основі.

Так, діючим законодавством України не передбачена можливість стягнення аліментів на утримання дитини тим з батьків, з ким тимчасово проживає дитина. Тим більше суду не надано достовірних та належних доказів проживання дитини з батьком саме в період з 07 червня 2020 року по 28 листопада 2020 року. Наявний в матеріалах акт від 12 червня 2020 року, на який посилається сторона відповідача, як на підставу зустрічного позову, підтверджує лише факт проживання дитини станом на 12 червня 2020 року (а.с.43).

За нормами ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи положення ч.3 ст.181, ч.5 ст.183 СК України, слід дійти висновку, що правом на звернення до суду наділені той з батьків дитини, разом з яким дитина постійно проживає, а не тимчасово.

При цьому, враховано, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.ч.1,2 ст.179 СК України).

Отже, аліменти не містять компенсаційний характер витрат батьків на утримання дитини, а повинні використовуватись батьками за цільовим призначенням саме в інтересах дитини. Тому доводи апелянта про необхідність стягнення аліментів на його користь за період з 31 липня 2020 року по 28 листопада 2020 року не підлягають задоволенню.

Крім того, за положеннями ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України).

З матеріалів справи вбачається, з 16 грудня 2019 року місце проживання малолітньої дитини було визначено за згодою батьків - за місцем проживання матері, про що ОСОБА_1 склав власноруч заяву (а.с.6).

07 червня 2020 року ОСОБА_1 самочинно, без згоди матері ОСОБА_2 змінив місце проживання малолітньої дитини, що підтверджено матеріалами справи (а.с.59-75). Тому 12 червня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з нею.

Самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не дає підстави для стягнення аліментів.

Судом першої інстанції було враховано факт відібрання дитини від матері поза її волі та повернення дитини матері, надана оцінка наявним в матеріалах справи доказам, в наслідок чого суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Посилання апелянта на необґрунтоване зазначення судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні про визнання ним позовних вимог ОСОБА_2 у заяві від 06 травня 2021 року висновків суду не спростовують.

Так, в матеріалах справа наявна заява ОСОБА_1 від 06 травня 2021 року наступного змісту: «В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 495/3334/20 за позовною заявою ОСОБА_2 . Розгляд справи призначено на 06.05.2021 р.11.20. Прошу вказану справу розглядати у мою відсутність, з позовом згоден, прошу задовольнити. Проти ухвалення судом рішення не заперечую» (а.с.112).

Відповідачем зазначено власноруч прізвище та ініціали: « ОСОБА_2 », справа за позовом якої перебуває в провадженні суду. При цьому при зазначені фрази: «з позовом згоден, прошу задовольнити» не вказано з яким саме позовом: первісним чи зустрічним.

З довідки секретаря судових засідань встановлено, що 06 травня 2021 року сторони в судове засідання не з`явились, тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (а.с.114).

Разом з тим, сторони в той же день 06 травня 2021 року надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с.112,113).

Доводи апелянта про не роз`яснення судом положень ч.2 ст.206 ЦПК України не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

За положеннями ч.2 ст.206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4 ст.206 ЦПК України).

З огляду на те, що сторони в судове засідання не з`явились, суд позбавлений був можливості роз`яснити відповідачу наслідки визнання позову. Відповідач, скориставшись своїм право, передбаченим ч.1 ст.206 ЦПК України, визнав позов, про що зазначив у письмовій заяві від 06 травня 2021 року. Тому судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновків щодо незаконності і неправильності судового рішення.

З огляду на наведене, апеляційна скарга адвоката Черепова Д.В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст.374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Черепова Дмитра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку визначеному ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 03 листопада 2022 року.

Головуючий:

Судді :