рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/7394/22

Номер провадження 2/495/2295/2022

30 вересня 2022 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі - Саханові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд:

- у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину, відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 .

Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 06.03.2015 року між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, який зареєстрований Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеської області, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , про що в Книзі реєстрації шлюбів 2015 року березня місяця 06 числа зроблено відповідний актовий запис за № 87.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На протязі останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

На даний момент ведення між ними спільного господарства припинено. Сторони проживають окремо.

Позивач вказує, що після того, як він та відповідачка припинили сумісне проживання, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишився проживати з батьком ОСОБА_1 , дитина знаходиться на повному утриманні позивача ОСОБА_1 та проживає разом із ним, що підтверджується довідкою №236 від 19 вересня 2022 року, виданою КП ЖЕО №1 міста Білгород-Дністровський.

Факт проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 також підтверджується актом КП ЖЕО №1 та підписом свідків які є сусідами, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 20.09.2022 року за підписами фахівців, а саме начальника служби у справах дітей ОСОБА_7 , завідуючої сектору опіки та піклування та усиновлення дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Завгороднюк В.О. встановлено, що неповнолітній син ОСОБА_3 проживає разом зі мною за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина знаходиться на повному утриманні батька. На момент обстеження будинку встановлено, що соціальний стан житла задовільний, в будинку завжди підтримується чистота та порядок, зроблено ремонт, кімнати обладнані меблями та побутовою технікою, чисто та затишно. Будинок на праві власності належить матері позивача - ОСОБА_8 . Одна із кімнат будинку обладнана для малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кімнаті є ліжко, стільця та всі умови для підготовки домашніх завдань, шафа, комп`ютер. В будинку та кімнаті дитини завжди підтримується чистота та порядок. Продуктами харчування родина забезпечена в повній мірі.

Позивач, вказує, що на даний час відповідачка ОСОБА_2 змінила місце проживання їхнього сина без згоди позивача та переховувала від нього місце знаходження ОСОБА_9 , у зв`язку із чим позивач змушений був звернутися до органів поліції та служби у справах дітей з приводу незаконної зміни місця проживання сина.

Позивач вказує, що мати дитини, ОСОБА_2 потреби дитини не задовольняє, участі у вихованні не приймає.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 23 вересня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

30.09.2022 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивач в судове засідання не з`явився, відповідно до поданої ним заяви від 30.09.2022 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

30.09.2022 року відповідачка ОСОБА_2 надала до канцелярії суду заяву відповідно до якої зазначає, що обставини, викладені позивачем у позові підтверджує та визнає у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі та зрозумілі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що 06.03.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до шлюбне прізвище ОСОБА_4 ) було укладено шлюб, який зареєстрований Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеської області, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , про що в Книзі реєстрації шлюбів 2015 року березня місяця 06 числа зроблено відповідний актовий запис за № 87.

Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_10 ».

На протязі останнього часу сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин.

На даний момент ведення між ними спільного господарства припинено. Сторони проживають окремо.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач, вказує, що відповідачка залишила місце їхнього спільного проживання та кинула його з неповнолітнім сином ОСОБА_9 .

Також позивач зазначає, що після того, як він та відповідачка припинили сумісне проживання, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишився проживати з батьком ОСОБА_1 , дитина знаходиться на повному утриманні позивача ОСОБА_1 та проживає разом із ним, що підтверджується довідкою №236 від 19 вересня 2022 року, виданою КП ЖЕО №1 міста Білгород-Дністровський.

Факт проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1 також підтверджується актом КП ЖЕО №1 та підписом свідків які є сусідами, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання дитини від 20.09.2022 року за підписами фахівців, а саме начальника служби у справах дітей ОСОБА_7 , завідуючої сектору опіки та піклування та усиновлення дітей служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Завгороднюк В.О. встановлено, що неповнолітній син ОСОБА_3 проживає разом зі мною за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина знаходиться на повному утриманні батька. На момент обстеження будинку встановлено, що соціальний стан житла задовільний, в будинку завжди підтримується чистота та порядок, зроблено ремонт, кімнати обладнані меблями та побутовою технікою, чисто та затишно. Будинок на праві власності належить матері позивача - ОСОБА_8 . Одна із кімнат будинку обладнана для малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кімнаті є ліжко, стільця та всі умови для підготовки домашніх завдань, шафа, комп`ютер. В будинку та кімнаті дитини завжди підтримується чистота та порядок. Продуктами харчування родина забезпечена в повній мірі.

Позивач, вказує, що на даний час відповідачка ОСОБА_2 змінила місце проживання їхнього сина без згоди позивача та переховувала від нього місце знаходження ОСОБА_9 , у зв`язку із чим позивач змушений був звернутися до органів поліції та служби у справах дітей з приводу незаконної зміни місця проживання сина.

Позивач вказує, що мати дитини, ОСОБА_2 потреби дитини не задовольняє, участі у вихованні не приймає.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки сторони однією сім`єю не проживають, зважаючи також на те, що відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина, у зв`язку із чим останній вимушений був звернутися до служби у справах дітей, та в ході розгляду справи визнала позов ОСОБА_1 у повному обсязі та не заперечувала щодо відібрання у неї сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог відібрання дитини у відповідачки без позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд зазначає, що позивач просить відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 , без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання сина ОСОБА_9 із батьком ОСОБА_1 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , а відповідачка надає згоду на це шляхом визнання позову, у зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, тобто батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання дитини, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, а також той факт, що відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала у повному обсязі, суд вважає за можливе та доцільне відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

У зв`язку з відмовою матері виховувати дитину, відібрати малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський