ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/731/21Головуючий у 1-й інстанції Созанська Л.І.
Провадження № 22-ц/817/869/22 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Костів О. З., Міщій О. Я.,

за участі секретаря Сович Н.А.

та сторін представника ОСОБА_1 адвоката Пасічник А.З., Міськевич Г.О. та її адвоката Майка М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 595/731/21 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пасічника Андрія Зіновійовича на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2022 року, ухваленого суддею Созанською Л.І., повний текст рішення виготовлено 29 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Бучацької міської ради, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Іванів Лесі Ігорівни, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Максимовича Сергія Васильовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , КП Бучацьке бюро технічної інвентаризації про тлумачення заповіту, встановлення юридичного факту, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна, -

В С Т А Н О В И В:

в травні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , Бучацької міської ради, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І., приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Максимовича С.В., треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , КП «Бучацьке бюро технічної інвентаризації», про тлумачення заповіту, встановлення юридичного факту, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на належне спадкодавцю майно, до якого входить житловий будинок із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач у передбачений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Іванів Л.І. з метою оформлення прав власності на спадкове майно, проте згідно довідки № 25/01-24 від 25 січня 2021 року, виданої приватним нотаріусом, вказано, що нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане майно, оскільки у змісті заповіту ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Максимовичем С.В. 06 серпня 2013 року за реєстровим № 592, вказано: «1/2 (одну другу) частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_2 , я заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Таким чином, після аналізу заповіту встановлено розбіжність між адресою будинку, яка зазначена у заповіті та у правовстановлюючих документах на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 24 січня 2017 року № 5 присвоєно 1/2 частині житлового будинку, який належить ОСОБА_5 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , адресу: АДРЕСА_1 . 28 січня 2017 року між ОСОБА_5 та сином позивача ОСОБА_3 укладено договір про розподіл майна, згідно якого будинок за адресою: АДРЕСА_2 розділено на дві частини, по одній частині кожній із сторін договору. Фактично 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_2 та житловий будинок адресою: АДРЕСА_1 є одним і тим же об`єктом нерухомості. З врахуванням наведеного просить: здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 06 серпня 2013 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимович С.В. за реєстровим № 592, встановивши, що волею ОСОБА_5 було заповісти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ; встановити юридичний факт того, що адреси: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є однією і тією ж адресою і належить одному і тому ж об`єкту житлової нерухомості - житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (у разі наявності); скасувати рішення про державну реєстрацію права власності, скасувати право власності, скасувати державну реєстрацію об`єкта нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом.

17 червня 2021 року через канцелярію Бучацького районного суду Тернопільської області надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що, оскільки позов ОСОБА_2 стосується майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_5 , а саме житлового будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , бажає скористатись правом, передбаченим ст. 193 ЦПК України. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на належне спадкодавцю майно, до якого входить житловий будинок із надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги спадкування за законом. Житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 належав спадкодавцю, ОСОБА_5 .. Згідно договору про поділ майна від 28 січня 2017 року у власність ОСОБА_5 перейшов житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . У заповіті, що складений ОСОБА_5 06 серпня 2013 року, наявне розпорядження щодо будинку АДРЕСА_2 . Станом на день смерті ОСОБА_5 не володіла будинком АДРЕСА_2 , натомість була власником житлового будинку по АДРЕСА_1 . Жодного розпорядження відносно цього нерухомого майна на випадок своєї смерті вона не зробила. Отже, у разі відсутності заповіту спадкування відбувається відповідно до черговості, встановленої законом. ОСОБА_1 та відповідачі є дітьми ОСОБА_5 і мають право на рівну частку у спадщині кожен, а саме по 1/3 будинку. При зверненні до нотконтори для оформлення спадщини на вказане майно, нотаріус не зміг видати свідоцтво про право на спадщину за законом у зв`язку із зверненням представника за довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 із заявою щодо утримання у вчиненні нотаріальних дій та наміром звернутись до Бучацького районного суду для оспорювання спадкового майна, тому просить суд, визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_5 ..

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Бучацької міської ради, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Іванів Лесі Ігорівни, приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Максимовича Сергія Васильовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , КП «Бучацьке бюро технічної інвентаризації», про тлумачення заповіту, встановлення юридичного факту, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом задоволено частково.

Розтлумачено заповіт від 06 серпня 2013 року, складений ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В. за реєстровим № 592, таким чином, що волевиявлення ОСОБА_5 при складенні заповіту щодо розпорядження 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 було спрямовано щодо житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ., в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пасісник А.З. просить скасувати рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2022 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі, а позов ОСОБА_1 задовольнити, визнавши за нею право власності на 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_5 .

В обґрунтування апеляційної скарги представник апелянт зазначив, що ОСОБА_5 не могла заповісти майно в обсязі, який їй не належав. Вона не могла розраховувати на те, що їй належатиме у майбутньому такий обсяг майна, оскільки для цього не було підстав та зміст заповіту не свідчить, що він складений із розрахунку на майбутнє. Відтак, встановлювати волю заповідача у тому аспекті, в якому описав суд у рішенні є абсурдом.

За договором про поділ майна від 28.01.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розділили майно, що перебувало у їх спільній частковій власності. При цьому, частка у майні після його поділу ОСОБА_5 стала меншою у порівнянні із 1/2 будинку як спільній частковій власності, а саме склала 49,59% від усієї площі будинку.

Отже, після укладення цього договору право власності ОСОБА_5 на 1/2 житлового будинку припинилося. Після державної реєстрації права власності на житловий будинок мало б виникнути нове право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 . Відтак певний період ОСОБА_5 узагалі не була власником будь-якого майна. У момент припинення права власності за вказаним договором на 1/2 житлового будинку у будь якому випадку втратив чинність заповіт від 06.08.2013 року.

Не можна ототожнювати 1/2 частину житлового будинку ( АДРЕСА_2 ) та житлового будинку ( АДРЕСА_1 ), оскільки вказані об`єкти нерухомого майна є різними за правовим статусом, конфігурацією, адресою місцезнаходження.

Застосована у тексті термінологія не допускає двозначного розуміння заповіту. Воля заповідача стосувалася 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_2 . Таке нерухоме майно не існує.

Жодного розпорядження відносно нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 на випадок смерті ОСОБА_5 не зробила, хоча не могла не знати, що це інше нерухоме майно ніж те, що зазначене нею у заповіті від 06.08.2013 року, оскільки уклала договір поділу майна, виготовила технічний паспорт на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Суд дійшов помилкового висновку про чинність заповіту станом на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 в силу ч. 4 ст. 1236 ЦК України, оскільки заповіт ОСОБА_5 від 06.08.2013 року є нечинним з огляду на те, що об`єкт нерухомого майна, відносно якого він був складений перестав існувати.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвоката Пасічник А.З. у якому зазначила, що фактично 1/2 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_2 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 є одним і тим же об`єктом нерухомості.

Оскільки ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , спадщину прийняла своєчасно, заповіт від імені спадкодавця складений в передбаченому законом порядку, заповіт змінений не був, станом на час розгляду справи є чинним, іншим шляхом реалізувати свої спадкові права вона не може, а тому необхідно було здійснити тлумачення заповіту та визнати за нею право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Пасічник А.З. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_2 та її адвокат Майка М.В., апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пасічника А.З. не визнали, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

19 жовтня 2022 року приватний нотаріус Іванів Л.І. подала до суду заяву у якій зазначила, що вона позбавлена можливості видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , оскільки у змісті заповіту посвідченого Максимовичем С.В., приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу, 06 серпня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 592 та записано зі слів заповідача гр. ОСОБА_5 міститься її розпорядження на випадок смерті 1/2 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: будинок, АДРЕСА_2 я заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Розглянувши та вивчивши подані представником спадкоємця документи, встановлено розбіжність між зазначеними адресами у заповіті та правовстановлюючих документах на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Також просила розглядати справу у її відсутності.

25 жовтня 2022 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 просить відмовити, а рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19.07.2022 року залишити без змін.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що померла ОСОБА_5 розпорядилась належним їй майном 1/2 частиною будинку по АДРЕСА_1 правомірно, висловивши свою волю заповітом від 06.08.2013 року на ім`я ОСОБА_2 , яка успадкування спадщину.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , була матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (т.1, а.с.17).

ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 , в графі мати записана « ОСОБА_5 », батько - « ОСОБА_9 »( свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 06 жовтня 1963 року (т.1, а.с.21).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, виданого 15 квітня 2021 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), слідує, що ОСОБА_8 після реєстрації шлюбу 04 серпня 1984 року із ОСОБА_10 змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».

Із свідоцтва про розірвання шлюбу сері НОМЕР_2 від 21 березня 1990 року, виданого Відділом ЗАГСУ Бучацького райвиконкому, вбачається, що 03 січня 1990 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 розірвано (т.1, а.с.22).

У відповідності до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, виданого 15 квітня 2021 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_12 після реєстрації шлюбу 18 травня 1991 року із ОСОБА_13 змінила прізвище на « ОСОБА_14 » (т. 1, а.с. 23, 24).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно 26 листопада 2020 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_15 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , в графі мати записана « ОСОБА_5 », в графі батько - « ОСОБА_9 » (т.1, а.с.92).

Після реєстрації шлюбу із ОСОБА_16 , ОСОБА_15 змінила прізвище на « ОСОБА_17 », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_4 , видане повторно 20 серпня 2020 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (т.1, а.с.93).

За життя ОСОБА_5 залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В. 06 серпня 2013 року, наступного змісту: «Я, ОСОБА_5 (паспорт НОМЕР_5 , виданий 17.12.1998 року Бучацьким МВ УМВС України в Тернопільській області, ІДН НОМЕР_6 ), народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Ридодуби Чортківського району Тернопільської області та проживаю за адресою: будинок будинок АДРЕСА_2 ), розуміючи значення своїх дій, без будь-кого насильства, примусу, як фізичного, так і морального, на випадок моєї смерті роблю таке розпорядження: 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_2 я заповідаю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 » (т. 1 а.с. 16).

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 13 листопада 2020 року, наданої приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І., складений ОСОБА_5 заповіт номер у спадковому реєстрі 54843936, посвідчений 06 серпня 2013 року приватним нотаріусом Максимович С.В., за номером в реєстрі 592, чинний.

12 березня 2013 рок між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_18 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ спадщини, який посвідчено приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В. Предметом договору була спадщина, що залишилася після смерті ОСОБА_9 (батька), померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 . Згідно вказаного договору після смерті ОСОБА_9 : ОСОБА_5 успадкувала грошові вклади, ОСОБА_4 успадкував приміщення, що знаходиться на земельній ділянці НОМЕР_7 та земельну ділянку за КН 010011465 та 09/20 часток земельної ділянки за кадастровим номером 010011051, ОСОБА_1 успадкувала 11/20 часток земельної ділянки за кадастровим номером 010011051 та автомобіль марки УАЗ 4531985 року випуску, ОСОБА_3 успадкував 1/2 частку будинку, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 - приміщення та земельну ділянку з КН 010011465, 09/20 часток земельної ділянки з КН 010011051, ОСОБА_2 відмовилась від спадщини (т. 1 а.с. 26).

Згідно свідоцтва про право власності серії НОМЕР_8 від 09 квітня 2015 року, виданого приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В., зареєстрованого в реєстрі за № 217, а також згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В. 09 квітня 2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 12, /1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 147,4 кв м, в тому числі житловою 47, кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 97, 98).

Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради від 24 січня 2017 року № 5 «Про розгляд заяви ОСОБА_5 про присвоєння адреси об`єктові містобудування (1/2 частині житлового будинку по АДРЕСА_2 )» присвоєно об`єктові містобудування (1/2 частині житлового будинку), який належить ОСОБА_5 та знаходиться за адресою: по АДРЕСА_2 , адресу АДРЕСА_1 .

28 січня 2017 року між ОСОБА_3 (сторона 1) та ОСОБА_5 (сторона 2) укладено договір про розподіл майна, який посвідчено 28 січня 2017 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І., зареєстровано в реєстрі за № 153, яким сторони розділили майно, яке є об`єктом спільної часткової власності, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 . У відповідності до п. 4 даного Договору у зв`язку з укладенням цього договору припиняється право спільної часткової власності на майно, що є предметом договору та

- у власність ОСОБА_3 переходить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 74,3 кв. м, житловою площею 23,5 кв. м, позначений в плані під літ. «А», тамбур під літ. «а», погріб під часткою будівлі під літ. «пдА», сарай під літ. «Б», сарай під літ. «В», у відповідності до технічного паспорта виготовленого комунальним підприємством «Бучацьким районним бюро технічної інвентаризації», 29 грудня 2016 року, № 1870;

- у власність ОСОБА_5 переходить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,1 кв м, житловою площею 24,0 кв. м, позначений в плані під літ. «А», тамбур під літ. «а», погріб під часткою будівлі під літ. «пдА», сарай під літ. «Г», сарай під літ. «Д», у відповідності до технічного паспорта виготовленого комунальним підприємством «Бучацьким районним бюро технічної інвентаризації», 24 січня 2017 року, №11/17 (т. 1 а.с. 99).

Як слідує із будинкової книги та довідок № 118, № 119 від 12 листопада 2021 року, виданих виконавчим комітетом Бучацької міської ради Тернопільської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент смерті перебувала на реєстраційному обліку за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із спадкодавцем на реєстраційному обліку перебували: дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ,, син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , невістка ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_11 та онуки: ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_13 та ОСОБА_22 ІНФОРМАЦІЯ_14 (т. 1 а.с. 75-76) .

13 листопада 2020 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті матері ОСОБА_5 .

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 13 листопада 2020 року, наданого приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І., після смерті спадкодавця ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 194/2020(т.1, а.с.73).

23 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала приватному нотаріусу Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті матері ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 82)

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. № 25/01-24 від 25 січня 2021 року, нотаріус позбавлений можливості видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки з поданих представником спадкоємця документів, встановлено розбіжність між зазначеними адресами у заповіті та правовстановлюючих документах на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (т.1 а.с. 29).

З інформації № 192 від 23 червня 2021 року, наданої КП «Бучацьким районним бюро технічної інвентаризації» щодо нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , слідує, що після договору про поділ спадщини, посвідченого Максимовичем С.В., приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу, 20 березня 2013 року, було видано: свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_23 , приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу, 12 лютого 2014 року, на ім`я ОСОБА_3 ; свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_23 , приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу, 09 квітня 2015 року, на ім`я ОСОБА_5 .. Технічні паспорти на 1/2 та 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами не видавалися. КП «Бучацьким РБТІ» виготовлявся технічний паспорт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , інвентарний номер №1870, від 29 грудня 2016 року, замовником якого був ОСОБА_3 , який видається замовнику в одному примірнику, та технічний паспорт на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , інвентарний номер №11/17, від 24 січня 2017 року, замовником якого була ОСОБА_5 , який видається замовнику в одному примірнику (т.1, а.с.143).

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. № 35/01-24 від 26 січня 2021 року, у зв`язку із зверненням представника по довіреності ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , із заявою щодо утримання у вчиненні нотаріальних дій та наміром звернутися до Бучацького районного суду щодо оспорювання спадкового майна, видати свідоцтво про право на спадщину за законом - на частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_1 , є неможливим (т.1, а.с.110).

Згідно супровідного листа № 283/01-24 від 14 червня 2021 року, приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І., на виконання ухвали суду від 31 травня 2021 року, надано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зазначено інформацію про те, що будь-які реєстраційні дії щодо реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не здійснювалися.

З висновку експерта за результатами судової будівельно-технічної №482/1483/1484/21-22, проведеної Тернопільським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз 27 квітня 2022 року, слідує наступне:

- 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, площею 147,4 кв.м, в т.ч. житловою площею 47,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належав на підставі свідоцтва про право власності від 09 квітня 2015 року (НАМ 346972) ОСОБА_5 , є ідентичною (однаковою) частині житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, площею 74,3 кв.м., в т.ч. житловою площею 23,5 кв.м., згідно технічного паспорту виготовленого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 29 грудня 2016 року № 1870, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого за договором про поділ майна від 28 січня 2017 року є ОСОБА_3 , за винятком проведених внутрішніх перепланувань та переобладнань, а саме: демонтовані кахельні печі у приміщеннях 2-4 та 2-5; розібрана перегородка, яка розділяла приміщення 2 - 5 і 2 - 6, та влаштовані дві роздільні перегородки, внаслідок чого влаштовані 2 житлових кімнати та коридор; у приміщенні 2 - 4 улаштовано перегородки, внаслідок чого утворено 2 приміщення - коридор та санвузол;

- 1/2 житлового будинку, площею 147,4 кв.м., в т.ч. житловою площею 47,7 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належав на підставі свідоцтва про право власності від 09 квітня 2015 року (НАМ 346972) ОСОБА_5 , є ідентичною (однаковою) частині житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, площею 73,1 кв.м., в т.ч. житловою площею 24,0 кв.м., згідно технічного паспорту виготовленого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 24 січня 2017 року № 11/17, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого за договором про поділ майна від 28 січня 2017 року була ОСОБА_5 , за винятком проведених внутрішніх перепланувань та переобладнань, а саме: демонтовані кахельні печі у приміщеннях 1 - 4 та 1 - 5; розібрана перегородка, яка розділяла приміщення 1 - 3 і 1 - 4; у приміщенні 1 - 5 замурований дверний проріз між приміщеннями 1 - 3 та 1 - 5 та улаштований дверний проріз між приміщеннями 1 - 5 та реконструйованого тамбуру 1 2 (т.2, а.с.41-53).

Зі змісту статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За приписами частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

У відповідності до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина перша та друга статті 1223 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (частини перша та друга статті 1234 ЦК України).

У частинах першій, другій, четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу (частина третя статті 1247 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Згідно частин першої, другої, третьої, п`ятої, шостої, сьомої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав передним. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

З огляду на зазначене, заповіт є одностороннім правочином.

За змістом статті 317 ЦК України право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном.

Відповідно до статті 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Згідно зі статтею 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно пункту 2.1 Глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Аналогічні за змістом вимоги до заповіту містяться в абзаці 2 пункту 1.6 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року 1298/20036.

Отже, об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та словосполучень, що утворюють його текст.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 467/356/19 (провадження № 61-8685св20) зазначено, що «відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України. Оскільки суди у справі, що переглядається, встановили, що між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини. При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21) вказано, що «у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності,сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності».

З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі №378/1160/15-ц убачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини.

При цьому, частина друга статті 213 ЦК України, не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.

Тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Отже, тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті.

Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як вбачається із матеріалів справи, що заповіт від 06 серпня 2013 року, складений ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В. за реєстровим № 592, не змінений і не скасований, новий заповіт заповідачем не складено, тобто на момент смерті ОСОБА_5 спірний заповіт був чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 13 листопада 2020 року, наданою приватним нотаріусом Іванів Л.І.

У складеному ОСОБА_5 заповіті, спадкодавець на випадок її смерті висловила свою волю про перехід права власності на належне їй майно, вказавши чітко, без помилок прізвище, ім`я, по батькові позивача та рік її народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З приводу зазначення у заповіті ОСОБА_5 адреси житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, то слід визнати, що після укладення договору про поділ спадщини ІНФОРМАЦІЯ_15 (між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_9 ), ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розділили спадкове майно по 1/2 частці будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку з цим, 06 серпня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт на належну їй 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , чим виявила волю спрямовану на передачу дочці ОСОБА_2 , з якою проживала, своєї частки майна.

09 квітня 2015 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимовичем С.В. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . За заявою ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради № 5 від 24 січня 2017 року присвоєно 1/2 частині житлового будинку, яка належала ОСОБА_5 , адресу: АДРЕСА_1 . 28 січня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір про розподіл майна, згідно якого будинок за адресою: АДРЕСА_2 розділено на дві частини. Вище згадані свідоцтва на право власності по 1/2 частині ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на момент розгляду справи є чинними.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що ОСОБА_5 на день її смерті на праві власності належала 1/2 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 73,1 кв м, в т.ч. житловою площею 24,0 кв.м по АДРЕСА_1 від житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від загальної площі 147,4 кв.м., в т.ч. житлової площі 47,7 кв.м по АДРЕСА_2 , оскільки ці об`єкти є ідентичними (однаковими) що стверджується висновком експерта Тернопільського відділення КНДІСЕ № 482/1483/1484/21-22 від 27 квітня 2022 року, технічним паспортом, виготовленого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 24 січня 2017 року № 11/17, за винятком проведених внутрішніх перепланувань та переобладнань, які не вплинули на розмір площі будинку, чим спростовано доводи апеляційної скарги щодо того, що об`єкти нерухомого майна по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є різними.

Матеріалами справи доведено, що саме в цій 1/2 частині будинку, яка належала її матері ОСОБА_5 , ОСОБА_2 разом із сім`єю проживала і проживає до тепер, що свідчить про прийняття нею спадкового майна, яке вказане у заповіті - 1/2 частина будинку (т.1, а.с.96).

Інших осіб, які незалежно від змісту заповіту, мали б право на обов`язкову частку у спадковому майні, не виявлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 дійсно є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , спадщину прийняла своєчасно, заповіт від імені спадкодавця складений в передбаченому законом порядку, заповіт змінений не був, станом на час розгляду справи є чинним, іншим шляхом реалізувати свої спадкові права позивач не може, а тому необхідно здійснити тлумачення заповіту та визнати за позивачем право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 .

Правильним є висновок суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 на визнання за нею на 1/3 частину від 1/2 частини спірного будинковолодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, оскільки її права не порушенні, так як на час спору заповіт від 06.08.2013 року є чинним і у відповідності до його умов спадкоємцем є ОСОБА_2 , за якою і суд визнав право власності на спадкове майно за заповітом.

Голослівними є доводи заявника про те, що на момент складання заповіту 06.08.2013 року ОСОБА_5 не мала у власності будь-якого конкретно визначеного майна по АДРЕСА_2 , оскільки спростовуються вище перерахованими доводами: свідоцтвами про право власності, які на день розгляду справи є чинними.

Доводи наведені в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 адвокатом Пасічник А.З., не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, що у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пасічника Андрія Зіновійовича залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 липня 2022 року - без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2022 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: О.З. Костів

О.Я. Міщій