ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/1063/21 Номер провадження 22-ц/814/2004/22Головуючий у 1-й інстанції Шарко О.П. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Туруті Захара Олеговича

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року у складі судді Шарко О. П.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (припинення сервітуту в порядку статті 406 ЦК України),

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (припинення сервітуту в порядку статті 406 ЦК України).

Позов мотивовано тим, що згідно договору дарування квартири від 30 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В. за № 661, він є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що у зазначеній квартирі він проживав разом із дружиною ОСОБА_1 , яку також зареєстрував у даній квартирі з 09.06.2017.

З грудня 2017 року шлюбні відносини між подружжям припинені, відповідач вигнала позивача з його власної квартири та подала позов до суду про розірвання шлюбу, в якому зазначено, що з грудня 2017 року сторони спільного господарства не вели. 19.04.2019 заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.04.2019 відповідачу було відмовлено у задоволені позову про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки вказана квартира є індивідуальною власністю ОСОБА_2 . Рішення суду набрало чинності.

Після грудня 2017 року і до теперішнього часу відповідачка проживає у вказаній квартирі, що належить позивачеві, чинить дії, що перешкоджають власнику майна користуватись своїм житлом, у квартирі були змінені замки, в зв`язку з чим позивач звертався до органів поліції із заявою припинення незаконних дій відповідача.

Крім того, весь цей час з грудня 2017 року по лютий 2021 року відповідач, яка користується житлом, що їй не належить, відмовляється сплачувати комунальні платежі за квартиру, тому позивач, який сумлінно сплачує відповідачці аліменти на утримання неповнолітньої дитини, сам сплачує всі комунальні витрати на утримання квартири, у тому числі витрати електропостачання та водопостачання, якими наразі не користується, оскільки не має доступу до свого житла через неправомірні дії відповідачки.

Так, в період з квітня 2018 року по лютий 2021 року позивачем було сплачено комунальні послуги на суму - 41 947,85 грн, що підтверджується відповідними квитанціями.

Відповідач, яка працює, отримує дохід та аліменти, проживає та користується належною позивачу квартирою, але систематично грубо порушує його право володіння та розпорядженням власним житлом, що виразилось у обмеженні доступу до квартири, зміною ключів у квартиру, погрозами у разі проникнення у житло, викликом поліції про нібито крадіжку цінностей, не сплатою за користуванням житлом ані орендної плати ані комунальних витрат впродовж тривалого часу, в зв`язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав.

При цьому, у відповідачки є де проживати, оскільки її матір - ОСОБА_3 є власницею двох квартир у місті Харкові, крім того, батьки відповідача проживають в смт Зернове Харківського району Харківської області у двоповерховому власному житловому будинку, тому вони мають можливість надати для користування житло своїй доньці в м. Харкові.

Вказував, що істотними умовами для застосування приписів частини другої статті 406 ЦК України щодо припинення сервітуту є те, що відповідач порушує право власника розпоряджатися майном, не виконує обов`язки зі сплати комунальних послуг з 2017 року, вказана квартира є однокімнатною, житловою площею лише 17,5 кв. м, тому використовувати її одночасно з відповідачем не має можливості через малу площу та неможливість виділення окремої кімнати для відповідача, оскільки сторони не є членами родини та не ведуть спільного господарства з 2017 року.

Посилаючись на викладене, просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 шляхом припинення сервітуту на право користуванням чужим житлом в порядку частини другої статті 406 ЦК України та виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення; скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з втратою права користування житлом.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , шляхом припинення сервітуту на право користування чужим житлом в порядку частини другої статті 406 ЦК України та виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з втратою права користування житлом.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 816 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що на момент розгляду справи наявність між сторонами родинних відносин або відносин спільного ведення господарства чи проживання однією сім`єю судом не встановлено, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Туруті З. О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, неповне з`ясування фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що окрім позивача та відповідача у вказаній квартирі з 04.09.2017 зареєстрований також ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином сторін, що свідчить про факт наявності згоди батьків на проживання останнього у спірній квартирі.

Вважає, що даний факт унеможливлює виселення відповідача з спірної квартири з огляду на те, що таке виселення фактично приведе до безпідставного відібрання дитини у матері, так як місце проживання дитини залишиться у спірній квартирі, а матір буде позбавлена права користування нею, внаслідок чого позбавлена можливості виконувати обов`язки матері, виховувати та опікуватися дитиною, що призведе до порушення прав дитини та матері.

Вказує, що відповідач була вселена до спірної квартири як член сім`ї власника, а позивач не навів та не підтвердив наявність жодних підстав для виселення відповідача на підставі статті 116 ЖК УРСР.

Зазначає також, що доводи позивача про те, що відповідач перешкоджає йому користуватися належною йому квартирою не відповідають дійсності та не доведені належними та допустимими доказами.

Оскільки реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства, у разі обрання позивачем способу захисту порушеного права у вигляді скасування реєстрації місця проживання відповідача, позивачу перш за все необхідно було навести наявність порушень вимог законодавства при реєстрації місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі, а по-друге залучати до участі в справі в якості співвідповідача Департамент реєстрації Харківської міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Агаєва С. М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 , а рішення першої інстанції залишити без змін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що на підставі договору дарування від 30 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Трощій І. В. за № 661, ОСОБА_2 є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).

Вказане підтверджується також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2017 (а. с. 11).

Згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 963279f8-54e0-4c1b-a7eb-095f2c5af82f від 10.12.2019 у вказаній квартирі з 09.06.2017 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а з 04.09.2017 малолітній син сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 12).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2019 року у справі № 645/7824/18 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 23.03.2017 Виконавчим комітетом Коротичанської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 5 (а. с.13-14).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 15-17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, а тому право користування відповідачем чужою квартирою також припинилось і вона має її звільнити.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не може повню мірою погодитись з таким висновком суду з наступних підстав.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, який припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої цієї статті).

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частити друга, четверта статті 406 ЦК України).

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.

По справі встановлено та не заперечується позивачем, що відповідач ОСОБА_1 вселилася та була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї та за згоди власника, понад 5 років відповідач проживає та зареєстрована у квартирі, що є її житлом у розумінні статті 8 Конвенції. Іншого житла, земельних ділянок, нерухомого майна на праві власності чи праві користування відповідач не має.

Сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після розірвання шлюбу сторін залишився проживати із матір`ю ОСОБА_1 у спірній квартирі. Місце проживання дитини з матір`ю позивачем не оспорювалось, отже, є таким, що визначено за згодою батьків відповідно до частини першої статті 160 СК України.

Свої вимоги щодо припинення сервітуту та виселення відповідача із квартири без надання іншого житлового приміщення, позивач обґрунтовує фактом проживання і користування квартирою відповідачем, яка обмежує його у доступі до квартири та не сплачує коштів за користування житлом, покладаючи на нього усі витрати за комунальні послуги.

Суд першої інстанції, встановивши припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, у зв`язку із розірванням шлюбу та відсутністю між сторонами родинних відносин або відносин ведення спільного господарства чи проживання однією сім`єю, став на захист прав власника нерухомого майна, не давши при цьому жодної оцінки пропорційності втручання у право відповідача на повагу до її житла. Судом не взято до уваги, що відповідач була вселена у квартиру власником, тривалий час мешкає у спірній квартирі, яка є її постійним місцем проживання, іншого житла не має та з нею залишилась проживати малолітня дитина сторін, тоді як порушення свого права позивач доводить лише квитанціями про сплату комунальних послуг та матеріалами перевірки дільничним офіцером поліції СП ПП Немишлянського ВП ГУ НП в Харківській області за фактом сварки, що відбулась між сторонами 05.03.2019 на ґрунті розірвання шлюбу та поділу майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин право позивача на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача ОСОБА_1 , що стане надмірним тягарем та порушуватиме її право на повагу до житла, яке є постійним місцем проживання, та таке втручання у право не є виправданим та пропорційним з урахуванням усіх обставин справи.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Туруті Захара Олеговича - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення (припинення сервітуту в порядку статті 406 ЦК України) - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна