РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко Ю.В., позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 , представника позивача та третьої особи ОСОБА_3 , представника відповідачів Шилеця А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі за правилами загального позовного провадження цивільну справи за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання іпотеки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 з вернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання іпотеки припиненою, в обґрунтування позовну зазначивши наступне.

07.11.2001 між Акціонерним комерційним банком «Національний кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» та ОСОБА_1 була укладена кредитна угода № 41/. В якості забезпечення зобов`язання за кредитною угодою від 07 листопада 2001 між АКБ Національний кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк національний кредит» та позивачем був укладений договір застави нерухомого майна (іпотеки) від 07.11.2001 № 33/01, посвідчений приватним нотаріусом Півняком О.С. Предметом Договору іпотеки була квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності Позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.04.1994. Одночасно з укладенням Договору іпотеки накладена заборона відчуження заставного майна приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Півняком О.С., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. При оформленні документів для продажу квартири Позивач дізнався про те, що спірна квартира не може бути відчужена у зв`язку з існуванням заборони на відчуження нерухомого майна, накладеної приватним нотаріусом Півняком О.С. на підставі Договору іпотеки.

Відповідно до п.1 Договору іпотеки, строк дії Кредитної угоди становить один рік, 07.11.2001 по 07.11.2002.

Позивач зазначає, що належним чином виконав всі зобов`язання по Кредитній угоді, жодних претензій або вимог про сплату заборгованості, штрафних санкцій з боку АКБ «Національний кредит» та його правонаступника ПАТ «Банк національний кредит» на адресу позивача не надходило.

Після виконання кредитної угоди, позивач не звертався до нотаріуса для знання заборони відчуження нерухомого майна, оскільки відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат» нотаріус після одержання від банку повідомлення про погашення позики повинен був зняти заборону відчуження, проте банк не повідомив нотаріуса про виконання вказаний кредитної угоди.

На час подання позову, ПАТ «Банк національний кредит» перебуває в стані припинення, ліквідатором є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, який повідомив позивачу, що інформація по кредитній угоді у ФГВФО відсутня, а виконавча дирекція прийняла рішення від 16.03.2020 №301, відповідно до якого було затверджено ліквідаційний баланс та звіт про завершення ліквідації банку.

Оскільки вказана заборона порушує право позивача вільно розпорядитись своїм майном, позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати припиненою іпотеку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , встановленої на підставі договору застави (іпотеки) нерухомого майна № 33/01, укладеного 07.11.2001 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Національний кредит».

Ухвалою судді від 15.11.2021 позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення вказаних в ухвалі суду недоліків.

17.11.2022 від представника позивача адвоката Ткаліча Д.В. надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд», про усунення вказаних в ухвалі суду недоліків позовної заяви.

Ухвалою судді від 22.11.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, стороном встановлено строк для заяв по суті.

Ухвалою суду від 21.01.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі на 30 днів.

01.02.2022 від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки Фонд гарантування не є правонаступником банку, а тому не є стороною договорів, які укладалися позивачем з банком, тому вимоги до Фонду про припинення зобов`язань за договором іпотеки та про зобов`язання вчинити певні дії є такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, ліквідаційна процедура ПАТ «Банк національний кредит» є завершеною з 16.03.2022, всі активи банку реалізовано, кошти одержані від реалізації спрямовані на задоволення вимог кредиторів, непродані активи відсутні, всі документи, що стосуються фінансово-господарської діяльності банку були впорядковані, оформлені та передані на зберігання до Національного банку України, що підтверджується довідкою про прийняття документів (справ) ПАТ «Банк національний кредит» від 22.02.2020 №61-0017/24473 відповідно до вимог ст. 52-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

16.02.2022 від представника позивача адвоката Ткаліча Д.В надійшла відповідь на відзив, яка сформована в системі «Електронний суд», в якій представник позивача зазначає, що доводи представника відповідача Фонду гарантування щодо неналежності відповідача за позовними вимогами є необґрунтованими, оскільки на неодноразові адвокатські запити про отримання інформації щодо виконання кредитної угоди, відповідач як розпорядник такої інформації надавав відповіді, тобто володіє інформацією про виконання договорів ПАТ «Банк національний кредит» на правах правонаступника, отже є належним відповідачем у справі.

11.07.2022 від представника позивача адвокат Ткаліча Д.В. на адресу суду надійшло клопотання, яке сформовано в системі «Електронний суд», про залучення співвідповідача, яке ухвалою суду від 14.07.2022 було задоволено, залучено до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» у якості співвідповідача, підготовче засідання було відкладено.

01.08.2022 на адресу суду від представника співвідповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «Банк національний кредит» з ринку Шилеця А.Р. надійшов відзив на позовну заяву, який за змістом є ідентичним з відзивом, який було отримано судом 01.02.2022 від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л.В.

05.10.2022 від представника позивача адвоката Ткаліч Д.В. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, яка сформована в системі «Електронний суд», в якій представник зазначає, що з відзивів відповідача та співвідповідача не вбачається, що позивач має заборгованість за спірною кредитною угодою, співвідповідачем до відзиву не додано доказів, які б свідчили про наявність заборгованості, або доказів неналежного виконання позивачем кредитної угоди, у зв`язку з чим, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

05.10.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що у листопаді 2001 року АКБ «Національний кредит» на підставі кредитної угоди їй було надано кредит в розмірі 5000,00 грн. для оплати навчання її доньки, який вона зобов`язалась погасити у строк до 07.11.2002. Для забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеною кредитною угодою позивачем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності позивачеві та третій особі.

Зобов`язання з повернення кредиту нею було виконано до кінця 2001 року шляхом внесення готівкових коштів до каси АКБ «Національний кредит», проте ані квитанції про повернення кредиту, ані кредитна угода у позивача не зберіглись.

Про те, що банк не звертався до нотаріуса із заявою про зняття обтяження іпотекою вона не знала і про існування обтяження позивач дізналася лише у 2021 році коли вирішила продати квартиру.

Третя особа надала суду аналогічні пояснення.

Представник Фонду заперечував проти задоволення позовних вимог до ФГВФО, посилаючись на те, що Фонд є неналежним відповідачем, оскільки спірні правовідносини виникли між позивачем та АКБ «Національний кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк Національний Кредит», яке станом на момент розгляду справи ще не припинено як юридичну особу.

Представник ПАТ «Банк Національний Кредит» просив суд у задоволені позову до банку відмовити за недоведеністю, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів належного виконання зобов`язання за кредитною угодою. Разом з тим, представник ПАТ «Банк Національний Кредит» суду повідомив, що в ході ліквідаційної процедури виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб реалізовано всі виявлені активи банку. Наразі в автоматизованій банківській системі ПАТ «Банк Національний Кредит» відсутня інформація щодо кредитних угод та кредитних договорів, укладених між банком та позивачем, заборгованості позивача перед ПАТ «Банк Національний Кредит», що може свідчити про належне виконання позивачем заповзання з повернення кредиту за кредитною угодою.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наданні учасниками справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові, речові та електронні докази, висновки експертів.

Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності цивільного судочинства. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Судом встановлено, 07.11.2001 між ОСОБА_1 та АКБ «Національний кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк національний кредит», укладена кредитна угода №41/01, за умовами якого позичальником отримано кредит у розмірі 5000 грн. 00 коп.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань по вищезазначеній кредитній угоді, згідно договору застави нерухомого майна (іпотеки) від 07.11.2001 №33/01, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. 07.11.2001, зареєстровано у реєстрі за №10133, за згодою позивачки було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1994 №82, про що в реєстраційній книзі ЗМБТІ №258 зроблено запис від 12.06.2004 №37342.

З інформації з Державного реєстру прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.05.2021 №258483098 вбачається, що 12.11.2001 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Півняком О.С. на підставі вищезазначеного договору застави було накладено заборону відчуження на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , запис про обтяження №2149144.

25.03.2021 та 19.07.2021 позивач звернулася до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з запитами для отримання підтверджуючих документів про відсутність заборгованості по кредитній угоді від 07.11.2001 № 41/01.

Листом від 13.04.2021 №57-036-5237/21 та від 15.09.2021 №57-036-12700/21, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у відповідь на вказане звернення, позивача було повідомлено, що відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 20.07.2020 №1363 здійснюється ліквідаційна процедура ПАТ «Банк національний кредит», яка здійснюватиметься безпосередньо Фондом, інформація щодо кредитного договору №41/01 від 07.11.2001 в автоматизованій банківській системі відсутня.

Листом Національного банку України від 17.06.2021 №20-0006/54878, позивача було повідомлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28.05.015 №563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк національний кредит» перебуває в стані припинення, а ліквідатором відповідно до рішення дирекції Фонду від 20.07.2020 №1363 є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Тобто, ПАТ «Банк національний кредит», як іпотекодержателем, не надіслано реєстратору приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Півняку О.С., який вчиняв заборону відчуження на квартиру позивачки, згідно іпотечного договору №41/01 від 07.11.2001.

Доводи позивача про належне виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за кредитною угодою від 07.11.2001 №41/01 відповідачами не спростовано.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку» (ст. 1 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом статей 3, 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права іпотека припиняється, зокрема, в разі припинення основного зобов`язання у зв`язку з його повним виконанням. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання.

За положеннями ч. 1 ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується.

Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

За умовами п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Згідно з п. 5 гл. 15 p. II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 6.1 глави 15 розділу II Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючі документи.

При одержанні заяви та підтверджуючих документів, на виконання п. 6.1. гл. 15 p. II вказаного Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.

Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З припиненням іпотеки фактично припиняється обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні.

У пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц зроблено висновок, що за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 14.02.2018 у справі № 910/16461/16; також пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 522/407/15-ц).

Отже, внаслідок повного виконання основного зобов`язання за кредитною угодою від 07.11.2001 № 41/01, відповідно припиняється забезпечення його іпотекою згідно договору застави від 07.11.2001 №33/01.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в частині позовних вимог про визнання іпотеки припиненою та вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису про заборону відчуження квартири.

Позовні вимоги в частині вилучення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку задоволенню не підлягають, оскільки зазначений запис у Держаному реєстрі іпотек відсутній.

Вирішуючи позовні вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 1статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, установлених цим Законом. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, зокрема, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку (пункт 8 частини другої статті 4 цього Закону).

Тобто, основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків.

Водночас у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» неплатоспроможним є банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення його до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом № 2121-III. Ліквідацією банку є процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до законодавства (пункти 6 і 8 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За змістом частин першої, третьої, п`ятої статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а виконавча дирекція Фонду у цей же строк призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частин першої, другої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Протягом 15 днів, але не пізніше строків, установлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів - передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, установлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку.

Таким чином, з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноважень органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. При цьому банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тобто, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачає правонаступництво Фондом гарантування вкладів фізичних осіб будь-яких банківських установ, щодо яких розпочата процедура ліквідації.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 910/8132/17.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є неналежним відповідачем за вимогами позивача. Отже, у задоволені позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 263, 265, 272, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» задовольнити частково.

Визнати припиненою іпотеку нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , встановленої на підставі договору застави (іпотеки) нерухомого майна № 33/01, укладеного 07.11.2001 між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Національний кредит».

Вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження 2149144 від 04.07.2005.

В задоволені іншої частини позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» відмовити.

В задоволені позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України , не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачі:

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ідентифікаційний код 21708016, адреса: м. Київ, вул. Січових стрільців, буд. 17.

Публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит», ідентифікаційний код21708016, адреса: м. Київ, вул. Січових стрільців, буд.17;

Третя особа: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Повне рішення складено 07.11.2022.

Суддя А.В. Стеценко