Справа № 346/1913/20
Провадження № 22-ц/4808/872/22
Провадження № 22-ц/4808/873/22
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Працун В.В.,

з участю ОСОБА_1 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна в натурі, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 січня 2022 року та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2022 року під головуванням судді Калинюка О.П. у м. Коломия,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ в натурі майна, набутого за час такого проживання.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, щосторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2006. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2017 року, ухваленим у справі № 346/5119/16-ц, шлюб між сторонами розірвано.

Однак, фактично сторони почали проживати як одна сім`я без реєстрації шлюбу з 1999 року. Під час спільного проживання, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 , в свідоцтві про народження якої відповідача записано її батьком. Сторони протягом п`яти років проживали в АДРЕСА_1 , в придбаній ними квартирі АДРЕСА_2 .

Вони 12.05.2004 за спільні кошти придбали земельну ділянку площею 600 кв.м. для індивідуального будівництва за адресою: АДРЕСА_3 . Того ж року ними розпочато будівництво житлового будинку, який здано в експлуатацію в 2007 році.

Посилаючись на вищевикладене та те, що фактично сторони є співвласниками по 1/2 частики вищевказаного будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, позивач просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею та відповідачем з 1999 року по 19 жовтня 2006 року; визнати будинковолодіння АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя; реально розділити вказані будинок, господарські споруди та земельну ділянку і виділити їй у власність на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки згідно з планом забудови.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 04 січня 2022 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з 1999 року по 19.10.2006.

Визнано земельну ділянку площею 600 кв.м., призначену для обслуговування будинку та господарських споруд, кадастровий номер: :26:001:0503, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зв`язку з набуттям ними права на це майно за час спільного проживання без реєстрації шлюбу.

В порядку поділу в натурі майна колишнього подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 341,8 кв.м., житловою площею 183,0 кв.м., господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , та виділено ОСОБА_1 такі приміщення І-го поверху будинку: 1-1 кімнату площею 41,8 кв.м.; 1-2 кімнату площею 29,9 кв.м.; 1-3 сауну площею 5,9 кв.м.; 1-4 пральню площею 19,0 кв.м.; 1-51 частину коридору площею 12,1 кв.м.; 1-6 кухню площею 32,4 кв.м.; 1-7 гаражу площею 36,6 кв.м. Загальна площа виділених приміщень І-го поверху вказаного будинку складає 177,7 кв.м., загальна вартість - 1 409 057 грн.

Огорожу (познач. "1") вартістю 42 970 грн. залишено у спільному користуванні сторін.

Вартість реальної частки, яка виділяється ОСОБА_1 , складає 1 452 027 грн, що на 19 690 грн перевищує розмір ідеальної частки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 19 690 грн грошової компенсанції за перевищення вартості 1/2 (однієї другої ) ідеальної частки зазначеного житлового будинку.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 600 кв.м., призначеної для обслуговування будинку та господарських споруд, кадастровий номер: :26:001:0503, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та виділено ОСОБА_1 в натурі частину цієї ділянки площею 0,0249 га. Вхід на цю частину повинен здійснюватися через хвіртку, поруч із в`їзними воротами із земельної ділянки спільного користування для входу в будинок з дворового фасаду.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 341,8 кв.м., житловою площею 183,0 кв.м., та земельну ділянку площею 600 кв.м., призначену для обслуговування будинку та господарських споруд, кадастровий номер :26:001:0503, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 19 712 грн.

Представник ОСОБА_1 29.03.2022 подав до Коломийського міськрайонного суду заяву про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 500 грн судових витрат.

В апеляційній скарзіОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду.

Зазначає, що він не отримував копії позовної заяви і доданих до неї документів, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення на якому підпис про вручення не його, а тому не був ознайомлений з позовними вимогами. Крім того, він не був присутній на жодному судовому засіданні. Позивачка повідомила йому, що нею було подано позовну заяву про поділ майна, набутого нами в шлюбі, проти чого він не заперечував, а тому подав суду заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову. Суд першої інстанції, не переконавшись в тому чи відомі йому позовні вимоги і чи він дійсно їх визнає, а також не роз`яснивши наслідки визнання позову, дійшов хибного висновку про визнання ним позовних вимог в повному обсязі і ухвалив оскаржуване рішення.

Судом першої інстанції недостовірно встановлено обставини справи, а саме те, що сторони проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з 1999 року, не перебуваючи в будь-якому іншому шлюбі. Він з 01.08.1972 по ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і даний шлюб припинився внаслідок смерті дружини ІНФОРМАЦІЯ_2. Така обставина була добре відома позивачу. Також вказаний висновок суду зроблено всупереч вимогам ст. 82 ЦПК України, так як позивачем не було подано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував такий факт. Тому суд першої інстанції мав прийти до обґрунтованого сумніву щодо достовірності даних обставин і повинен був їх перевірити.

Внаслідок вищенаведеного судом першої інстанції помилково застосовано ст. 74 СК України, яка в даному випадку не підлягала застосуванню, та необґрунтовано визнано об`єктом права спільної сумісної власності сторін в зв`язку з набуттям ними прав на спірну земельну ділянку.

Спірна земельна ділянка була придбана ним за його особисті кошти 12.05.2004 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки до реєстрації шлюбу з позивачкою і згідно ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю.

Сім`ю з позивачкою він створив 19.10.2006. До цього часу він не проживав з нею однією сім`єю. Вона проживала починаючи з 1999 року по АДРЕСА_1 , в придбаній ним квартирі. Він періодично її відвідував, підтримував матеріально.

Не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду про те, що за час перебування в шлюбі між собою сторонами розпочато будівництво житлового будинку в АДРЕСА_3 , який здано в експлуатацію в 2007 році і 12.09.2007 право власності на цей будинок зареєстровано за ним. Будівництво цього житлового будинку було розпочато в 2004 році (даний факт визнається відповідачем в позовній заяві і встановлений у рішенні суду) на його особисті кошти, до реєстрації шлюбу з позивачкою. Позивачка своїх особистих коштів до реєстрації шлюбу не мала, перебувала повністю на його утриманні. Спірний житловий будинок було побудовано до реєстрації шлюбу з позивачкою за його особисті кошти, тому такий є його особистою власністю і поділу між сторонами не підлягає, оскільки не належить до спільної сумісної власності, так як майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Вказує, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. До реєстрації шлюбу з позивачкою ним 11.05.2006 було укладено кредитний договір з АКІБ «УкрСиббанк» на суму 25 000 доларів США. Згідно п. 1.4 даного договору цільовим призначенням даного кредиту є будівництво житлового будинку в АДРЕСА_3 . Ці кошти були отримані ним 16.05.2006 та були використані ним згідно з цільовим призначенням на будівництво спірного житлового будинку. Крім того, значну частину коштів по даному кредиту, а саме 11 507 доларів США, що на момент ухвалення рішення судом 04.01.2022 згідно офіційного курсу НБУ (27,2782 за один долар США) становило: 11507*27,2782 = 313890,25 грн, було повернуто ним банку з його особистих коштів, після розірвання шлюбу з позивачем. Дана обставина була відома позивачу і повинна була враховуватися судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Крім того, при такому розподілі будинку, навіть якщо допустити, що такий є їх спільною з позивачем сумісною власністю, суд першої інстанції значно відступив від принципу рівності часток та жодним чином не врахував при поділі його інтереси.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що він погоджується на такий варіант розподілу житлового будинку, і в матеріалах справи немає жодних доказів його згоди. Клопотання, в якому представник позивача просить провести поділ будинку в натурі згідно такого варіанту розподілу, було подане суду 01.11.2021, а його заява про розгляд справи без участі і визнання позовних вимог була подана більше як за місяць до цього - 24.09.2021.

Також він не був належним чином повідомлений про розгляд заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення та судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з нього на користь позивача судовий збір в розмірі 10 500 грн, при тому, що розмір судового збору при поданні позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу не може становити більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.Крім того це суперечить основному рішенню, де вказано, що позивачка вимог про розподіл інших судових витрат не заявила.

Просить рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що неправдивими є доводи, що апелянт не отримував копії позовної заяви і доданих до неї документів. Твердження що він не був присутній на жодному судовому засіданні, також не являється правдою, тому що він приходив до суду тільки судове засідання тоді не відбулося. Вона повідомила його про подання позовної заяви про поділ майна, набутого ними в шлюбі, і він дійсно проти цього не заперечував, а тому подав суду заяву про розгляд справи без його участі та визнання позову.

Відповідач формально перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 і такий шлюб припинився внаслідок її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підтвердженням формальності попереднього шлюбу є народження їх спільної дочки ОСОБА_3 . Також апелянт не заперечує той факт, що вона проживала починаючи з 1999 року по АДРЕСА_1 , в придбаній ним квартирі і він періодично її відвідував, підтримував матеріально. Копією громадянського паспорта на її дівоче прізвище ОСОБА_5 підтверджується, що в 2005 році вона переїхали в м. Коломию і вона була зареєстрована по АДРЕСА_4 , де вони проживали до закінчення будівництва їх нового будинку по АДРЕСА_3 . Вона була вагітна їх другою дитиною ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 ще до офіційного укладення шлюбу.

Посилання на договір купівлі - продажу земельної ділянки для будівництва з 2004 року та кредитний договір, укладений 11 травня 2006 року до реєстрації шлюбу, для будівництва їх будинку і погашений за його кошти, і що на той час вона не мала власних коштів, є також неправдою. Вона мала постійну роботу, являлася донедавна приватним підприємцем і мала стабільні заробітки, а також вкладала свою особисту працю та кошти для створення їх спільного майна. Тому не може будинок та земельна ділянка бути особистою власністю відповідача.

Також апелянт не зазначає у своїй апеляційні скарзі, що вона є поручителем у його кредитному договорі від 24 липня 2007 року за № LON-KC- 011 на 35 0000 доларів США, який укладався ним не в інтересах сім`ї. Спірне майно знаходиться під арештом «ПриватБанку» і вищевказаний кредит не оплачений боржником. Після розірвання шлюбу за нею так і залишилися обов`язки поручителя та все її майно по даний час знаходиться під арештом.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що він погоджується на такий варіант розподілу житлового будинку, який вказаний у рішенні, є безпідставними тому, що його повідомлялося про дату і час проведення експертизи та він мав можливість ознайомитися із самим висновком експерта.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Судом встановлено, що сторони 19.10.2006 зареєстрували шлюб, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2017 розірвано (а.с. 12-14).

Відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2017 у шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є також ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 17).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2000 відповідач придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 16).

Відповідно до копії довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 14.02.2002 № 22 у вказаній квартирі проживала позивачка з доньками ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (а.с. 19).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Галян Г.М., реєстровий №Д-447, відповідач придбав земельну ділянку площею 600 кв.м., призначену для індивідуального будівництва за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.15).

З копій паспортних документів сторін убачається, що місце їх проживання з 15.07.2005 було одночасно зареєстровано за однією адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 11, 24).

Міською інспекцією ДАБК 29.06.2006 відповідачу видано дозвіл № 110 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 25).

Житловий будинок в АДРЕСА_3 здано в експлуатацію в 2007 році і 12.09.2007 право власності на цей будинок зареєстровано за відповідачем, що стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.(а.с.26-28, 145-152).

Згідно з даними висновку судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 118 від 02.06.2021 розподіл спірного житлового будинку між співвласниками з відокремленими входами можливий і частка кожного із співвласників по 1/2 частці буде становити 170,9 кв.м.

ОСОБА_2 24.09.2021 подав до суду першої інстанції заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить справу розглядати в його відсутності (а.с. 138).

Згідно даних у паспорті громадянина України ОСОБА_2 убачається, що між ним та ОСОБА_9 , 1954 р.н., 01.08.1972 року зареєстровано шлюб.

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_2 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на день смерті у шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 184).

Згідно копій свідоцтва про реєстрацію фізичної особи - підприємця позивач зареєстрована ФОП 29.07.2005 та 13.01.2010 (а.с. 21-22).

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вимоги ч. 1 ст. 69 СК України передбачають право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зі змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

При розгляді справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Суд першої інстанції встановив, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, і дійшов висновку, що не потребує доказуванню факт, що сторони проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з 1999 року, не перебуваючи в будь-якому іншому шлюбі.

Відповідно до ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим.

Незважаючи на те, що в паспорті громадянина України відповідача наявна відмітка про реєстрацію шлюбу між ним та ОСОБА_9 , відповідач в порушення вимог ст. 43 ЦПК України саме до суду апеляційної інстанції подав докази перебування в зареєстрованому шлюбі у період до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто по день смерті колишньої дружини ОСОБА_9 .

При встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , починаючи з 1999 року по 19.10.2006, суд першої інстанції у зв`язку з реалізацією відповідачем своїх прав та обов`язків був позбавлений можливості з`ясувати період перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_10 , який припинився ІНФОРМАЦІЯ_2.

Колегія суддів вважає, що за встановлених судом обставин позивачем доведено належним чином факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та такий у відповідності до вимог ст. 74 СК України має юридичне значення для вирішення спору між сторонами щодо поділу майна з моменту припинення попереднього шлюбу відповідача, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_2.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Апеляційний суд встановив, що сторони у різний спосіб ще до смерті попередньої дружини відповідача перебували у особливих стосунках, які характеризують їх як проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак початком такого періоду є саме припинення попереднього шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_9 , тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 по день реєстрації сторонами нового шлюбу між собою.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач вважає спірну земельну ділянку спільною власністю сторін як таких, що проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, та набута ними за час спільного проживання, а також спірний будинок спільною власністю подружжя та посилається на придбання сторонами спірного будинку у період шлюбу з реєстрацією у цей період права власності на такий за відповідачем.

Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши визнання сторонами, що спірні житловий будинок та земельна ділянка є їх спільною сумісною власністю подружжя, вірно встановив обставини придбання сторонами земельної ділянки в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та житлового будинку за час шлюбу з реєстрацією права власності на такі за відповідачем у цей період.

При цьому, відповідачем заперечуються обставини спільного набуття спірного майна, тому саме на нього покладався обов`язок доведення існування обставин придбання змеленої ділянки та будинку за кошти, що були його особистою приватною власністю, на що він посилається в апеляційній скарзі, заперечуючи в суді апеляційної інстанції проти задоволення позовних вимог, оскільки у цьому випадку спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в період шлюбу.

На спростування спільного набуття земельної ділянки відповідач посилається на те, що земельну ділянку та житловий будинок придбано за рахунок його особистих коштів. Проте, відповідачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій будь-яких доказів, що кошти на придбання спірного майна належали особисто йому.

Вищенаведеним спростовуються посилання відповідачана те, що спірний житловий будинок було побудовано за його особисті кошти, тому такий є його особистою власністю і поділу між сторонами не підлягає, не належить до спільної сумісної власності, таке майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, а також придбання ним земельної ділянки за кошти, які належали йому особисто.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що сім`ю з позивачкою він створив 19.10.2006, а до цього часу він не проживав з нею однією сім`єю, оскільки місце проживання сторін уже з 15.07.2005 було одночасно зареєстровано за однією адресою. Крім цього в період проживання однією сім`єю з позивачкою ним 11.05.2006 укладено кредитний договір з АКІБ «УкрСиббанк» на суму 25 000 доларів США. Згідно п. 1.4 цього договору цільовим призначенням кредиту було будівництво спірного житлового будинку, дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва якого відповідачу видано 29.06.2006 та в якому після завершення будівництва стали проживати сторони.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що право на спірну земельну ділянку сторони набули за час фактичного спільного проживання до реєстрації їхнього шлюбу, а право на вказаний житловий будинок набуте в шлюбі, тому визнанню об`єктом права спільної сумісної власності сторін підлягає лише спірна земельна ділянка.

Враховуючи, що реєстрація право власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ між сторонами спірного майна.

Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд першої інстанції правильно визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 341,8 кв.м., житловою площею 183,0 кв.м., господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , а також на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 600 кв.м., призначеної для обслуговування будинку та господарських споруд, кадастровий номер: :26:001:0503, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та припинив право спільної сумісної власності сторін на такі.

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 118 від 02.06.2021, розподіл спірного житлового будинку між співвласниками з відокремленими входами можливий і частка кожного із співвласників по 1/2 частці буде становити 170,9 кв.м.

Враховуючи, що стороною позивача обрано варіант розподілу №2 (таблиці 3,4) та відсутність заперечень відповідача щодо цього, суд першої інстанції обґрунтовано виділив ОСОБА_1 такі приміщення І-го поверху будинку: 1-1 кімнату площею 41,8 кв.м.; 1-2 кімнату площею 29,9 кв.м.; 1-3 сауну площею 5,9 кв.м.; 1-4 пральню площею 19,0 кв.м.; 1-51 частину коридору площею 12,1 кв.м.; 1-6 кухню площею 32,4 кв.м.; 1-7 гаражу площею 36,6 кв.м. Загальна площа виділених приміщень І-го поверху вказаного будинку складає 177,7 кв.м., загальна вартість - 1 409 057 грн. Огорожу (познач. "1") вартістю 42 970 грн залишено у спільному користуванні сторін. Відповідно до зазначеного варіанту розподілу будинку судом першої інстанції слід вірно обрано відповідний йому варіант розподілу земельної ділянки, тобто варіант ІІ, зазначений у висновку експертизи, та виділено ОСОБА_1 в натурі частину цієї ділянки площею 0,0249 га. Вхід на цю частину повинен здійснюватися через хвіртку, поруч із в`їзними воротами із земельної ділянки спільного користування для входу в будинок з дворового фасаду.

Оскільки вартість реальної частки, яка виділена ОСОБА_1 , складає 1 452 027 грн, що на 19 690 грн перевищує розмір ідеальної частки, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з неї на користь ОСОБА_2 19 690 грн грошової компенсації за перевищення вартості 1/2 ідеальної частки спірного житлового будинку.

Доводи апеляційної скарги про те, що при такому розподілі будинку суд першої інстанції значно відступив від принципу рівності часток та жодним чином не врахував при поділі його інтереси, він не погоджується на такий варіант розподілу житлового будинку, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав та розглянув даний спір на підставі наявних у матеріалах справи документів, врахувавши, що відповідач не був позбавлений можливості подання зустрічного позову щодо розподілу спільного майна подружжя, не заявляв клопотання щодо призначення додаткової, повторної експертизи, витребування доказів, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Висновок судового експерта, який був предметом дослідження у суді першої інстанції, містить два варіанти розподілу житлового будинку та земельної ділянки. Експертом визначено вартість кожної частини будинку відповідно до варіантів розподілу житлового будинку, розраховано розмір перевищення вартості таких частин відповідно до розміру ідеальної частки з врахуванням визначеної ним вартості окремих приміщень.

Відповідача повідомлялося про дату і час проведення обстеження домоволодіння з метою проведення експертизи і він мав можливість ознайомитися з висновком експерта, натомість подав заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи за його відсутності.

Відповідач був повідомлений судом належним чином про розгляд справи, копію позовної заяви і доданих до неї документів йому надіслано за адресою його проживання і останній мав можливість ознайомитися з матеріалами справи. Суду ним подано заяву про визнання ним позовних вимог в повному обсязі. За таких обставин у суду першої інстанції існували законні підстави для вирішення справи і постановлення рішення по суті позовних вимог. Такі обставини ним не спростовано у суді першої і апеляційної інстанцій.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з нього на користь позивача судовий збір в розмірі 10 500 грн, при тому, що розмір судового збору при поданні позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу не може становити більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є необґрунтованими.

Відповідно до пп. 1 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору встановлена у розмірі одного відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Максимальний розмір судового збору на момент подання позову становив 10 510 грн. При цьому, пп. 3 п. 1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено максимальний розмір судового збору - три розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб при поданні позовної заяви про поділ майна саме при розірванні шлюбу.

У матеріалах справи міститься повідомлення відповідачу, яке направлене йому судом пророзгляд заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення.

Згідно вимог ч. 4 ст. 270 ЦПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідноч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з ІНФОРМАЦІЯ_2 по 19 жовтня 2006 року.

В решті рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості рішення суду в частині позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю сторін та про поділ такого, а також додаткового рішення суду. Підстав для скасування чи зміни в цій частині рішення суду та додаткового рішення суду з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 04 січня 2022 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змінити.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з ІНФОРМАЦІЯ_2 по 19 жовтня 2006 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 12 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин