Постанова

Іменем України

02 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 346/3724/20

провадження № 61-16626св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційні скарги ОСОБА_2 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в складі колегії суддів: Томин О. О., Пнівчук О. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , яким виділити йому в користування кімнату площею 12,8 кв. м з балконом 1,0 кв. м та коморою 1,0 кв. м, а відповідачам виділити у користування кімнату площею 17,7 кв. м з балконом 0,9 кв. м та вбудованою шафою 0,4 кв. м. Кухню площею 6,8 кв. м, ванну кімнату площею 2,9 кв. м, туалет площею 1,3 кв. м та коридор площею 7,6 кв. м просив залишити у спільному користуванні.

На обґрунтування вимог зазначав про те, що 27 січня 1998 року він, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приватизували і зареєстрували в Коломийському МБТІ право власності в рівних частках (по 1/6) на квартиру АДРЕСА_1 .

04 серпня 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували йому по 1/6 частки вказаної квартири, а тому йому належить 1/2 частина зазначеного житла. Співвласниками інших часток є відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким належить по 1/6 частці квартири АДРЕСА_1 .

Вказана квартира знаходиться на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку, загальною площею 52,40 кв. м, житловою - 30,50 кв. м: дві кімнати площею по 17,7 кв. м та 12, 8 кв. м кожна; кухня площею 6,8 кв. м, ванна кімната площею 2,9 кв. м, туалет площею 1,3 кв. м, коридор площею 7,6 кв. м, вбудована шафа площею 0,4 кв. м, комора площею 1,0 кв. м, два балкони площею по 1,0 та 0,9 кв.м кожен.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вказаній квартирі не проживають, однак більше 10 років у ній проживає відповідач ОСОБА_2 зі своїм чоловіком та дочкою. Між ним та ОСОБА_2 існує конфліктна ситуація щодо користування житлом, його неодноразові звернення до відповідачів з проханням добровільно визначити порядок користування квартирою залишилися без реагування.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що визначити порядок користування квартирою, про який просить позивач, неможливо, оскільки матиме місце відступ від величини ідеальних часток у праві власності на квартиру сторін у справі. Враховуючи, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності 4 особам, а житлова площа квартири становить 30,5 кв. м, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов її співвласників.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_1 (власнику 1/2 частки) житлову кімнату площею 12,8 кв. м з балконом площею 1,0 кв. м та коморою площею 1,0 кв. м; виділено в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлову кімнату площею 17,7 кв. м з балконом площею 0,9 кв. м та вбудованою шафою площею 0,4 кв. м.

У спільному користуванні співвласників квартири залишено кухню площею 6,8 кв. м, ванну кімнату площею 2,9 кв. м, туалет площею 1,3 кв. м, коридор площею 7,6 кв. м.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку користування нею, ОСОБА_1 належить на праві власності 1/2 квартири, що відповідно дорівнює 15,25 кв. м житлової площі, тому з метою ефективного способу захисту порушених прав колегія суддів вважає за можливе виділити в його користування житлову кімнату площею 12,8 кв. м з балконом площею 1,0 кв. м та коморою площею 1,0 кв. м. У спільному користуванні співвласників квартири залишити: кухню площею 6,8 кв. м, ванну кімнату площею 2,9 кв. м, туалет площею 1,3 кв. м, коридор площею 7,6 кв. м.

Вказаний порядок користування не призведе до погіршення прав відповідачів виходячи з розміру належних їм часток у спірному майні.

Додатковою постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу по 3 266, 67 грн з кожної.

Суд апеляційної інстанції виходив з характеру та складності виконаної адвокатом роботи, конкретних обставин справи, а також неподання відповідачами заяв про зменшення розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та залишити в силі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2021 року.

На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 та у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року в справі № 756/9713/16-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 405/3475/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також оскаржила судове рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вказувала, що апеляційний суд не врахував ту обставину, що у спірній квартирі проживає та зареєстрована її неповнолітня дочка ОСОБА_8 , яка відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 156 ЖК України має право користуватися вказаним житлом нарівні з нею.

З урахуванням визначеного судом апеляційної інстанції порядку користування квартирою в кімнаті площею 17, 7 кв. м повинно проживати четверо осіб, однак положеннями ЖК України закріплено норму житлової площі у розмірі 13, 65 кв. м на одну особу. Не може бути визначений порядок користування квартирою, якщо це призведе до погіршення житлових умов.

Апеляційний суд ухвалив рішення з урахуванням технічного паспорта на квартиру, термін дії якого сплив ще у 1998 році, та який відповідно до статті 79 ЦПК України є недостовірним доказом.

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати додаткову постанову Івано- Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування апеляційним судом норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2018 року в справі № 826/856/18, від 31 січня 2019 року в справі № 19/64/2012/5003, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, від 17 березня 2020 року в справі № 520/8309/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також оскаржила судове рішення з підстав, передбачених частиною першою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначала, що її належним чином в установлений ЦПК України строк не повідомили про розгляд питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, чим порушили її право на захист своїх інтересів. Копію ухвали про призначення справи до розгляду їй було вручено 02 листопада 2021 року, тобто після прийняття постанови в справі.

Стягнута сума витрат на професійну правничу допомогу не відповідає об`єму виконаної адвокатом роботи, позивач не надав належних доказів понесення таких витрат.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області.

12 листопада 2021 року матеріали справи № 346/3724/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 направив відзиви на касаційні скарги ОСОБА_2 , в яких просив залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках по 1/6 кожному. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27 січня 1998 року.

04 серпня 2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець М. В., за умовами якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подарували ОСОБА_1 належну їм на праві спільної часткової власності 1/3 частину вищевказаної квартири.

Загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 52,4 кв. м, житлова - 30,5 кв. м. Квартира складається з двох кімнат площею 17,7 кв. м та 12,8 кв. м відповідно, кухні площею 6,8 кв. м, ванної кімнати площею 2,9 кв. м, туалету площею 1,3 кв. м, коридору площею 7,6 кв. м, вбудованої шафи площею 0,4 кв. м, комори площею 1,0 кв. м, балконів площею 1,0 кв. м та 0,9 кв. м.

Як вбачається з копії будинкової книги для прописки громадян, розпочатої у липні 1998 року, у спірній квартирі також зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 з 06 листопада 2009 року.

Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин і з урахуванням кількості співвласників нерухомого майна, плану квартири, розміру житлової площі, наявності конфліктних відносин між сторонами справи, встановив запропонований позивачем порядок користування квартирою.

ОСОБА_2 , в свою чергу, не запропонували іншого варіанта користування спірним житлом, а лише заперечувала проти позову.

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року ухвалена без додержання норм процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 14-16723св20) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 , ані в суді апеляційної інстанції, ані звертаючись з касаційною скаргою на додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, не спростувала розмір заявлених позивачем до відшкодування витрат на правничу допомогу, не довела неспівмірність цих витрат критеріям, встановленим у частині четвертій статті 137 ЦПК України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції, який, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, стягнув з відповідачів на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу по 3 266, 67 грн з кожного.

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у зазначених в касаційній скарзі постановах.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишені без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року та додаткову постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов