ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5825/21
Провадження № 2/362/1068/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ковбеля М.М.,

з участю секретаря - Сілецької М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Василькові Київської області цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Гребінківська центральна лікарня» про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача КНП «Гребінківська центральна лікарня» про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 17667,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилаєся на те, що 24.05.2021 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір за умовами якого її було прийнято на посаду начальника фінансово-господарського відділу головного бухгалтера за сумісництвом. Датою початку роботи визначено 26.05.2021 року. Розділом 2 Трудового договору було визначено кінцеву дату його дії 26.08.2021 року. Наказом №77/к від 31.08.2021 року прозивача було звільнено з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, проте за період її роботи відповідачем не було здійснено виплату їй заробітної плати. Таким чином, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 26.05.2022 року по жовтень 2021 року у сумі 17667,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.

05 листопада 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін із роз`ясненням їх прав на подачу відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

16 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у позові, посилаючись на те, що позивач була прийнята відповідачем на посаду начальника відділу, головного бухгалтера з 26.05.2021 року відповідно до наказу № 02-к від 24.05.2021 року та продовжувала працювати до 31.08.2021 року, була звільнена з посади за власною заявою від 31.08.2021 року за наказом № 77/к від 31.08.2021 року, а тому просив суд в стягненні з відповідача заборгованості з заробітної плати за вересень 2021 року в розмірі 3419,00 грн. та за жовтень 2021 року в розмірі 3419,50 грн., всього: 6838,50 грн. позивачу відмовити так, як позивач не виконував свої трудові обов`язки у відповідача в період вересень - жовтень 2021 року в зв`язку з його звільненням 31.08.2021 року.

Що стосується заробітної плати за період з 26.05.2021 року по 31.08.2021 року, то у відповідача була заборгованість перед позивачем з заробітної плати в розмір 11749,42 грн. в т.ч. з врахуванням податку ПДФО - 18 % та військового збору 1,5 % (яка складалася з заборгованості за травень 2021 року -759,78 грн., за червень 2021 року - 3419,00 грн., за липень 2021 року 3419,00 ірн., за серпень 4151,64 грн.), що підтверджує довідка про доходи від 11.07.2022 року.

Заборгованість з заробітної плати відповідачем була погашена шляхом перерахування на рахунок позивача 02.02.2022 року суми в розмірі 9458,28 грн. та відповідних податків ПДФО 18 % з сумі 2114,90 грн. та військового збору в розмірі 176,24 грн., що підтверджується випискою з банківського реєстру від 02.02.2022 року

Всього: 9458,28 грн. + 2114,90 грн. + 176,24 грн. = 11749,42 грн.

Крім того, відповідач 02.02.2022 року перерахував позивачу пеню за невиплачену заробітну плату в розмірі 2752,30 грн. Таким чином, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача до суду надійшли заперечення на відзив, в яких останній просив стягнути з відповідача витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 10000 гривень.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Також, згідно із положеннями статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно дост. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст.ст.12,13,81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 працювала на посаді начальника відділу, головного бухгалтера в КНП «Гребінківська центральна лікарня» з 26.05.2021 року відповідно до наказу № 02-к від 24.05.2021 року.

Наказом №77/к від 31.08.2021 року прозивача було звільнено з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України.

Відповідно достатті 43 Конституції України, кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ч.7ст.43 Конституції України, ч.1ст.115КЗпП України, відповідач повинен виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч.1ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно дост. 115 КЗпП України,статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлено колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництва трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представникам обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно дост. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до наданих представником відповідача письмових доказів, встановлено, що заборгованість з заробітної плати відповідачем була погашена шляхом перерахування на рахунок позивача 02.02.2022 року суми в розмірі 9458,28 грн. та відповідних податків ПДФО 18 % з сумі 2114,90 грн. та військового збору в розмірі 176,24 грн., що підтверджується випискою з банківського реєстру від 02.02.2022 року. Всього: 9458,28 грн. + 2114,90 грн. + 176,24 грн. = 11749,42 грн.

Крім того, відповідач 02.02.2022 року перерахував позивачу пеню за невиплачену заробітну плату в розмірі 2752,30 грн.

Таким чином на час ухвалення рішення відповідачем здійснено повне погашення заборгованості по заробітній платі перед позивачем, що не заперечує і представник позивача у поданому запереченні на відзив

Відповідно до ст.ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України передбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, надані сторонами, оцінивши їх з точки зору їх належності, допустимості і достатності як кожний доказ окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем, і як наслідок відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором.

Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: договір про надання правничої допомоги №155 від 06.10.2021 року, додаткову угоду №1 до цього договору, та табель обліку робочого часу.

Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем коштів, зокрема, відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову позивачу в стягненні витрат на професійну правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.43,55,124 Конституції України, ст.ст.94,115,116 КЗпП України,Законом України № 2464-VI від 8 липня 2010 року«Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст.4,12,13,80,81,89,140,263-265,279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М.Ковбель