Справа № 307/2851/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 жовтня 2022 року м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Собослой Г.Г.,

суддів: Готра Т.Ю., Мацунич М.В.,

з участю секретаря: Ігнатко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 28 липня 2020 року у справі № 307/2851/18 (Головуючий: Гримут В.І.), -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , Солотвинської селищної ради про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю та договору дарування земельної ділянки із врахуванням земельних позовних вимог, зазначала, що із 1999 року вона зі своїм покійним чоловіком ОСОБА_3 проживали у дворогосподарстві його батьків, по АДРЕСА_1 . За згодою батьків чоловіка у цьому ж дворогосподарстві вони збудували будинок АДРЕСА_1 . У 1996 р. її чоловік помер і на підставі рішення селищної ради вона зареєструвала будинок за собою. Однак між нею та батьками її чоловіка виник спір про земельну ділянку, який вирішувала погоджувальна комісія Солотвинської селищної ради, яка вирішила за доцільне із 0.16 га., що знаходилися в користуванні дворогосподарства, 0.09 га залишити у користуванні батька її чоловіка ОСОБА_4 , а 0.07 га передати їй. З того часу спорів між нею та батьками чоловіка не виникало і вона не переймалася питанням приватизації земельної ділянки, так як ніяких проблем відносно цього не виникало. Після смерті батьків чоловіка їхній будинок успадкував ОСОБА_1 , який доглядав за ним, але там не проживав. У 2017 році позивачка вирішила приватизувати земельну ділянку якою користувалася і її повідомили, що ОСОБА_4 має державний акт ІІІ-ЗК № 014663 від 07.08.1998 року на 0.1250 га. по АДРЕСА_1 виданий на підставі рішення Солотвинської селищної ради № 45 від 22.12.1997 року. У березні 2008 року ОСОБА_4 подарував належну йому ділянку своєму синові ОСОБА_1 ..

Вважає, що рішенням селищної ради від 22.12.1997 року, державним актом про право власності на землю, а також договором дарування спірної земельної ділянки були порушені її права, як користувача земельною ділянкою, яка була незаконно передана у приватну власність ОСОБА_4 ..

Рішенням Тячівського районного суду від 28 липня 2020 року позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення Солотвинської селищної ради № 45 від 22 12.1997 р. в частині що стосується передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК № 014663 від 07.08.1998 року та договір дарування земельної ділянки від 03.03.2008 року, згідно якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку розміром 0.1250 га., яка знаходиться в смт. Солотвино і належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК № 014663 від 07.08.1998 року.

Не погоджуючись із даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для задоволення позовних вимог відсутні, так як у своєму рішенні суд першої інстанції не навів достовірних доказів, що його батько ОСОБА_4 не правомірно приватизував земельну ділянку площею 0,1250 га за адресою АДРЕСА_1 та що правовстановлюючі документи на землю не законні, а також те, що батько незаконно подарував йому земельну ділянку, чим суд протиправно позбавив його права власності на цю земельну ділянку. Суд у своєму рішенні безпідставно констатував, що позивачка до 2017 року не знала про закріплення за її батьком земельної ділянки площею меншою ніж 0,07 га та подана нею позовна заява з порушенням строку позовної давності тривалістю у три роки.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника адвоката Декет Ю.В., які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_2 адвоката Варга Д.Д., який просить рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Солотвинська селищна рада Тячівського району була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить розписка про вручення їм поштового відправлення і їх неявка не перешкоджає розгляду справи у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 самочинно спорудив житловий будинок по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці 0,16 га, якою користувалася його сім`я. У 1988 році його син ОСОБА_6 , одружився з ОСОБА_2 і у даному дворогосподарстві було збудовано ще один житловий будинок, якому селищна рада присвоїла № 82 «а».

У 1996 році ОСОБА_3 помер.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 такий належить по 1/2 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Між сторонами виник спір щодо користування земельною ділянкою і селищною радою для вирішення цього спору створено погоджувальну комісію, яка склала відповідний протокол. Із вказаного протоколу вбачається, що вся площа спірної ділянки складає 1600 м.кв. і на ній розташовані будинки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Комісією запропоновано ОСОБА_4 900 м.кв., а ОСОБА_2 700 кв.м..

Рішенням Солотвинської селищної ради від 22 грудня 1997 року передано у приватну власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,125 га по АДРЕСА_1 для будівництва жилого будинку і на підставі цього рішення видано державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ЗК № 014663 від 07.08.1998 року.

Правовідносини, які виникли між сторонами і є предметом спору (рішення Солотвинської селищної ради та Державний акт про право приватної власності на землю) регулюються Земельним Кодексом України від 13 березня 1992 року № 2196-ХІІ.

Стаття 9 ЗК України визначає компетенцію сільських, селищних і міських районних підпорядкувань Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх територіях.

Нормами ст. 30 ЗК визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Згідно ст. 43 ЗК України (в редакції 13.03.1992 року) права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Встановлено і не заперечується сторонами, що за дворогосподарством по АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка розміром 0,16 га за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 і на цій земельній ділянці було побудовано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер у 1996 році житловий будинок і позивачка отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 виданий Солотвинською селищною радою від 20 вересня 1996 року на підставі рішення селищної ради № 54 від 12.09.1996 року.

Разом з тим, між ОСОБА_2 та батьком її покійного чоловіка ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виник спір щодо користування земельною ділянкою за вищезазначеними дворогосподарствами.

Для вирішення даного спору була створена погоджувальна комісія Солотвинської селищної ради на підставі ст. 107 ЗК України (у редакції 13.03.1992 року) яка встановила, що вся площа земельної ділянки становить 16.00 кв.м. і на ній розташовані два будинки будинок батьків ОСОБА_4 та будинок невістки ОСОБА_2 .. Комісія пропонувала залишити 900 кв.м. землі за ОСОБА_4 , а решту 700 кв.м. передати ОСОБА_2 і протокол було підписано членами комісії та затверджений головою селищної ради Томаш Й.І.

Згідно ст. 108 ЗК України (у редакції 13.03.1993 року) по результатам мрозгляду спору з приводу суміжного землекористування погоджувальна комісія готує свій висновок, який оформляється протоколом і підписується головою і секретарем цієї комісії.

Цей протокол є підставою для прийняття рішення з зазначеного питання Радою народних депутатів у разі досягнення згоди між сторонами.

Рішення Ради народних депутатів повинно бути мотивованим з

обов`зковим посиланням на фактичні обставини справи і норми

законодавства.

У рішенні передбачається порядок його виконання та заходи

щодо усунення порушеного права на землю.

Рішення із зазначеного питання Солотвинською селищною радою не приймалося була відсутня згода між сторонами і рішення про вилучення земельної ділянки від первісного землекористувача ОСОБА_4 не приймалося і протокол погоджувальної комісії у встановленому законом порядку не було реалізовано.

Рішенням Солотвинської селищної ради №17 від 20 лютого 1996 року № 17 узаконено побудований ОСОБА_3 , ОСОБА_2 житловий будинок в АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,07 га.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 3 березня 2008 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 приватизовану земельну ділянку розміром 0,1250 га розташовану на території Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області.

Відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки розміром 0,1250 га на підставі договору дарування.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником (в тому числі, яке було неодноразово відчужене) можливо шляхом пред`явлення індикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватися як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Проте, у разі задоволення позовних вимог у цій справі у позивача не виникне право власності на земельну ділянку, на якій розміщений належний їй житловий будинок з надвірними спорудами.

Не є належним засобом захисту порушеного права позивача визнання недійсним та скасування рішення Солотвинської селищної ради №45 від 22 грудня 1997 року в частині «Про передачу земельних ділянок у приватну власність гр.. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,125 га для ведення підсобного господарства по АДРЕСА_1 , визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №014663 від 07.08.1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Солотвинської селищної ради за № 37 і визнання недійсним та скасування договору дарування земельної ділянки від 03 березня 2008 року посвідчений приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Крец М.Ю. зареєстрований в реєстрі за № 1421.

За таких обставин, судова колегія вважає, що відсутні правові підстави для задоволення у цій справі позовних вимог і рішення суду підлягає скасуванню у відповідності до п.п. 1, 2, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України із ухваленням нового рішення, яким у позові ОСОБА_2 слід відмовити із вищезазначених підстав.

Крім того, позивач не позбавлена права звернутися до суду за захистом своїх прав у визначеному законом порядку, обравши спосіб захисту порушеного права, що передбачений для захисту права власності.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про відмову у позові за спливом строку позовної давності, судова колегія до уваги не приймає, так як позивачці не було відомо про наявність рішення селищної ради від 22.12.1997 року №45 державного акту про право власності на землю виданого на підставі цього рішення та договору дарування земельної ділянки, так як факт наявності у позивача документів про те, що за її будинком закріплено земельну ділянку площею 0,07 га, відсутність до 2017 року спору про таку.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від 28 липня 2020 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2022 року.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Закарпатського

апеляційного суду Г.Г. Собослой