ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 637/212/20 Номер провадження 22-ц/814/2290/22Головуючий у 1-й інстанції Цвіра Д.М. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.

суддів Обідіної О.І., Прядкіної О.В.

розглянула в письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року, ухвалене суддею Цвіра Д.М., повний текст рішення складено 13.12.2021 р., по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача

в с т а н о в и л а:

04 березня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" звернулось до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна.

В обґрунтування позову вказувало, що 18.06.2007 р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 17079,00 доларів США зі сплатою 13,0 % річних. 08.11.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, укладеним з ОСОБА_1 , а 09.11.2018 р. право вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, укладеним з ОСОБА_1 , перейшло від ПАТ «Дельта-Банк» до ТОВ "Вердикт Капітал" згідно договору №951/К купівлі-продажу майнових прав.

З метою забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки №П-0 від 18 червня 2007 р., відповідно до умов якого він відповідає перед кредитором за невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надав позичальнику кредитні кошти, однак ОСОБА_1 свої зобов`язання виконувала не належним чином, в зв`язку з чим за нею утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 11.02.2020 р. становить 1 659 705,64 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом (тіло кредиту) - 368 683,97 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги - 1 232 132,47 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 58 889,20 грн.

Крім цього банком відповідно до ст. 625 ЦК України нараховані відповідачам інфляційні втрати та 3 % річних за користування кредитом, загальний розмір заборгованості по яких станом на 11.02.2020 р. становить 154 304,64 грн., яка складається з: нарахованих 3% річних - 33 208,30 грн.; подвійної облікової ставки НБУ - 121 096,34 грн.

За надання консультацій з правових питань, підготовку позову та представництво інтересів в суді позивачем сплачено адвокату 20000,00 грн. У зв`язку з наведеним представник позивача просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість по сплаті інфляційних втрат та 3 % річних за користування кредитом на загальну суму 154 304,64 грн., понесені витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна залишено без задоволення.

З вказаним рішенням не погодився позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та подав на нього апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права, неналежне дослідження доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позовні вимоги доведені, а відповідачі не спростували розмір заборгованості, який відступлено первісними кредиторами, а також заборгованість, нараховану на підставі ст. 625 ЦК України.

Крім цього, вважають неправильними висновки суду щодо позовної давності.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06.01.2022 р. витребувано з місцевого суду цивільну справу № 637/212/20 та ухвалою цього ж суду від 14.02.2022 р. справа повернута до суду першої інстанції для належного оформлення для приєднання протоколу судового засідання (довідки) від 08.12.2021 р.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

08.07.2022 р. ця цивільна справа надійшла до Полтавського апеляційного суду та прийнята до розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи проводиться апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 18 червня 2007 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 (надалі - кредитний договір №0 від 18 червня 2007 р.) ( а.с.9-15).

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» продано (відступлено) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк» право вимоги, в тому числі, до відповідачів за кредитним договором №0 від 18 червня 2007 р. (а.с.27-65).

09 листопада 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" укладено договір №951/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до умов якого та умов витягу з додатку №1 до договору №951/К купівлі-продажу майнових прав №951/К від 09 листопада 2018 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" перейшло право вимоги, в тому числі, до відповідачів за кредитним договором №0 від 18 червня 2007 р. (а.с.66-70).

Згідно п.п.1.1. п.1 розділу 1 кредитного договору №0 від 18 червня 2007 р. банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в сумі 17 079,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених в договорі. Вказана сума кредиту дорівнює 86 248,95 грн. за курсом НБУ на день укладення договору.

П. п. 1.2.2 п.1.2. розділу 1 кредитного договору №0 від 18 червня 2007 р. передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення (додаток №1 до договору) але в будь-якому випадку не пізніше 18 червня 2014 року.

В додатку №1 до кредитного договору №0 від 18 червня 2007 р., який є невід`ємною частиною вищезазначеного договору, зафіксований графік погашення кредиту, встановлений на період з 18.06.2007 р. по 18.06.2014 р. (а.с. 15-16).

18 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», як кредитором, та ОСОБА_2 , як поручителем, укладено договір поруки №П-0 від 18 червня 2007 року (а.с. 17-18).

Відповідно до п. п. 1.1. п.1 договору поруки поручитель зобов`язується відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 червня 2007 року.

Як зазначено представником позивача у позовній заяві, загальна заборгованість відповідачів перед позивачем станом на 11.02.2020 р. становить 1659705,64 грн., яка складається з заборгованості за кредитом (тіло кредиту) - 368 683,97 грн.; заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги - 1 232 132,47 грн.; заборгованості за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 58 889,20 грн.

Представник позивача в позові просить стягнути з відповідачів на його користь заборгованість по сплаті інфляційних втрат та 3 % річних за користування кредитом станом на 11.02.2020 р. на загальну суму 154 304,64 грн., яка складається з нарахованих 3 % річних - 33 208,30 грн.; подвійної облікової ставки НБУ - 121096,34 грн., при цьому, при розрахунку суми інфляційних втрат та 3 % річних за користування кредитом виходить з наявності заборгованості за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 368 683,97 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі мають заборгованість перед позивачем, на яку нараховані інфляційні втрати та 3% річних, та дійшов висновку про відсутність підстав для їх стягнення.

Також суд послався на те, що позивач не довів факт направлення поручителю вимоги про невиконання боржником основного зобов`язання та повернення ним боргових сум та дійшов висновку про відсутність у позивача права вимоги до ОСОБА_2 , як поручителя, за договором поруки №П-0 від 18 червня 2007 року.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

У статті 518 ЦК України вказано, що боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.

Подібна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц (провадження № 14-145цс18).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно встановив, і з цим погоджується колегія суддів, що представником позивача не наданий розрахунок заборгованості відповідачів по справі перед позивачем за кредитним договором №0 від 18 червня 2007 р., у зв`язку з чим позбавлений можливості встановити наявність чи відсутність заборгованості, її розмір та правильність розрахунку заборгованості, а на підставі цього встановити наявність чи відсутність або розмір та правильність розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, сума яких представниками відповідачів оспорюється.

На виконання прийнятих ТОВ "Вердикт Капітал", як банком, зобов`язань за кредитним договором №0 від 18 червня 2007 р. перед ОСОБА_1 , як позичальником, щодо надання кредитних коштів в розмірі 17 079,00 доларів США, позивач надав суду копію кредитного договору №0 від 18 червня 2007 р. та копію графіка погашення кредиту.

При цьому, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, якими підтверджуються заявлені позовні вимоги, зокрема, виписки про зарахування кредитних коштів на рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , виписки про рух грошових коштів по рахунку, тощо.

Як правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, застосування судом ст. 625 ЦК України є правовим наслідком порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи те, що позивач не надав докази щодо наявності у відповідачів заборгованості перед позивачем та її розміру, на яку нараховані інфляційні втрати та 3% річних, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для їх стягнення.

Матеріали справи не містять доказів того, що ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта-Банк» пред`являли вимоги до відповідачів з приводу невиконання умов кредитного договору №0 від 18 червня 2007 р.

Кредитним договором №0 від 18 червня 2007 р. передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів згідно з графіком.

За договором поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором.

Позивач не надав суду доказів того, що ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта-Банк» чи ТОВ "Вердикт Капітал" направляв поручителю ОСОБА_2 вимогу про невиконання боржником основного зобов`язання та повернення ним боргових сум.

З наведених підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача відсутнє право вимоги до ОСОБА_2 , як поручителя, за договором поруки №П-0 від 18 червня 2007 року, та з нього не може бути стягнута в солідарному порядку сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №0 від 18 червня 2007 р.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Радигіним Є.С. заявлено про застосування наслідків пропуску строку позовної давності та відмову в позові.

Надаючи правову оцінку вказаній заяві, суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно частин 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач не надав доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності та початок перебігу строку позовної давності заново, зокрема здійснення відповідачкою ОСОБА_1 оплат в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно умов п.п. 1.2.2. п.1.2. розділу 1 кредитного договору №0 від 18 червня 2007 р., остаточний строк повернення кредиту був встановлений не пізніше 18.06.2014 р. З позовом про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна представник позивача звернувся до суду 04.07.2020 р., тобто, поза межами трирічного строку, передбаченого статтею 257 ЦК України.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин

Зазначене узгоджується з правовим висновком у п.п.6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі №911/3681/17.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" вказав про те, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, суд застосовує строк позовної давності лише у разі, якщо судом за результатом розгляду справи встановлені підстави для задоволення позовних вимог, однак позовна давність за даними вимогами сплила.

Враховуючи те, що судом першої інстанції не встановлені підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення боргу за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 18 червня 2007 р., суд дійшов правильного висновку про неможливість застосування строку позовної давності до цих правовідносин.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Вердикт Капітал» зводяться до незгоди з рішенням суду та переважно дублюють обґрунтування позовних вимог, тому не заслуговують на увагу колегії суддів.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права. Підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем у суді апеляційної інстанції витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал" залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуюча суддя О.В.Чумак

Судді О.І.Обідіна

О.В.Прядкіна