Єдиний унікальний номер 341/882/22
Номер провадження 2/341/361/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2022 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Мергеля М. Р. розглянув у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження без участі сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дубовецької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України.

установив:

Представниця позивачки ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України.

В обґрунтування позовних вимог представниця позивачки зазначила, що з жовтня 2005 року до листопада 2019 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі народилось двоє дітей. У 2019 році шлюб між сторонами розірваний, дітей залишено проживати з матір`ю. З моменту розлучення відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми, участі в житті синів не бере, аліменти не сплачує. Унаслідок повномаштабної збройної агресії Російської Федерації позивачка виїхала з України з дітьми до Республіки Польща, де зараз діти тимчасово проживають та навчаються. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей, проте відповідач відмовився.

З огляду на викладене, представниця позивачки просить суд надати позивачці дозвіл на виїзд дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Республіки Польща без дозволу (без згоди) та супроводу батька дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до повноліття дітей та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу - Службу у справах дітей Дубовецької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області та призначено підготовче засідання на 18 серпня 2022 року, яке відкладене у зв`язку з неявкою відповідача на 06 жовтня 2022 року.

16 серпня 2022 року представник третьої особи подала до суду пояснення, в якому зазначила, що зі слів представниці позивачки ОСОБА_3 позивачка разом з дітьми: синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають за кордоном у Республіці Польща. До органу опіки і піклування Дубовецької сільської ради письмової заяви на виїзд неповнолітніх дітей за кордон України від позивачки не надходило. Колишній чоловік позивачки ОСОБА_2 перебуває за межами України (а. с. 30-31).

Крім того, у підготовчому судовому засіданні представниця третьої особи не заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки такі будуть відповідати найкращим інтересам дітей.

Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 листопада 2022 року.

06 жовтня 2022 року представниця позивачки надіслала до суду додаткові пояснення у справі, в яких у доповнення до вказаного в позові зазначила, що за час проживання в Республіці Польща діти знайшли багато друзів, з якими проводять вільний час і вдосконалюють знання не тільки польської, а й англійської мов. Дітям подобається жити у Республіці Польща. Також, позивачка з метою розвитку та навчання дітей влаштувала їх до спортивних секцій. Позивачка має у м. Оборніки-Сьльонські (Республіка Польща) постійну та достатньо оплачувану роботу. Крім того, позивачка орендує повністю мебльоване та оснащене всім необхідним житло для їх проживання разом з дітьми. Зазначає, що відповідач безпідставно не надає дозвіл на виїзд дітей за кордон, чим порушує інтереси дітей. Просить позов задовольнити повністю.

У підготовчому судовому засіданні представниця позивачки зазначила, що отримання відповідного дозволу є необхідним, оскільки батько дітей відмовляється погоджувати їхній виїзд за кордон. При цьому позивачка планує з дітьми повернутися в України, бо залишається родина та відповідні соціальні зв`язки. За відсутності дозволу батька на виїзд дітей виникне ситуація, за якої діти після приїзду не зможуть виїхати до Республіки Польща знову і продовжити навчання, що призведе до порушення їхніх прав та інтересів.

У судове засідання 01 листопада 2022 року учасники не з`явились, хоча повідомлені про розгляд справи відповідно до норм статті 128 ЦПК України.

Відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. На адресу місця проживання відповідача надсилалась поштова кореспонденція із суду, яку відповідач отримував 22 вересня 2022 року та 16 жовтня 2022 року (а. с. 89, 90).

Проте, своїм правом подати відзив на позовну заяву, прибути у судове засідання, відповідач не скористався, жодних заяв чи клопотань до суду не надсилав, поводив себе пасивно.

Положеннями частини першої статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України).

Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності учасників, оскільки такі повідомлені належним чином про судове засідання, причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на викладені обставини та строки розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи та ухвалення рішення без участі учасників на підставі наявних матеріалів.

Надавши належну правову оцінку наявним у справі письмовим доказам, суд установив наступні фактичні обставини у справі.

Відповідно до змісту наявних у матеріалах справи копій свідоцтв про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , їхніми батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - сторони у справі (а. с. 6-7).

Згідно з копією витягу з Реєстру щодо актового запису про шлюб та розірвання шлюбу підтверджується, що сторони зареєстрували шлюб 03 жовтня 2005 року у виконавчому комітеті Дубовецької сільської ради Галицького району Івано-Франківської області (а. с. 10-11).

Відповідно до змісту копії рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2019 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей сина ОСОБА_5 та сина ОСОБА_4 залишено проживати з позивачкою (а. с. 76-77).

Згідно з копією довідки від 27 липня 2022 року № 430, яка видана Дубовецькою сільською радою Галицького району Івано-Франківської області підтверджується, що неповнолітні діти сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають разом з позивачкою ОСОБА_1 (а. с. 12).

Станом на 04 травня 2022 року у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 25853,28 грн (а. с. 9).

Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань від 08 липня 2022 року внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 164 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000063 щодо ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей (а. с. 8).

Згідно з копією довідки від 10 серпня 2022 року № 16/2022, яка видана директором Публічної Початкової школи № 3 в Оборніках-Сльонскіх та перекладена з польської мови на українську, підтверджується те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 03 березня 2022 року є учнем цієї школи. З 01 вересня 2022 року буде переведений до 7 класу (а. с. 40, 42).

Відповідно до копії довідки від 11 серпня 2022 року № L.dz.117/08/LO/2022, яка видана директором Районного комплексу шкіл ім. В. Реймонда в Оборніках-Сльонскіх та перекладена з польської мови на українську, підтверджується те, що ОСОБА_4 зарахований до першого класу Загальноосвітнього Ліцею в Оборніках-Сльонскіх (а. с. 41, 43).

Згідно зі змістом договору найму від 26.04.2022, який перекладений з польської мови на українську, встановлено, що позивачка наймає житло у м. Оборніках-Сльонских (Республіка Польща), у якому проживає з двома дітьми: синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Договір найму приміщення укладений з 05 січня 2022 року до 30 квітня 2024 року (а. с. 74-75).

Відповідно до трудового договору від 21 січня 2022 року № 01/01/2022, який укладений між позивачкою та ТзОВ «Вітомед» в особі директра установи А. Суліга, підтверджується, що позивачка працює у центрі догляду та реабілітації «Соняшники» у м. Оборніки-Сльонскі (Республіка Польща)(а. с. 75 зворот, 79).

Надаючи правову оцінку установленим обставинам справи та спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідоно до приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до норм статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг

Згідно з частиною другою статті 154 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Згідно з пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Пунктом 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини.

Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц сформувала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Таким чином, виходячи з положень Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам.

Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року), а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина.

Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17).

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Суд установив, що позивачка разом з дітьми тимчасово проживають у Республіці Польща. Там позивачка має постійну роботу, діти навчаються та відвідують спортивні секції. Діти знайшли багато друзів, з якими проводять вільний час і вдосконалюють знання польської та англійської мов.

Суд погоджується з аргументами представниці позивачки, що діти у Республіці Польща перебувають у більшій безпеці, мають більшу можливість розширити кругозір та світосприйняття, можливість навчання, що буде сприяти їхньому усесторонньому розвитку та відповідатиме найкращим інтересам дітей.

Водночас доказів протилежного відповідач суду не надав. Також, відповідач не надав суду жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дітей, чи буде порушувати їх права.

Принцип найкращих інтересів дитини має пріоритетне значення, а тому, при належному обґрунтуванні позовних вимог, виїзд дитини за кордон може надаватись, проте в будь - якому випадку, дитина повинна повертатись в Україну та мати можливість спілкуватись з іншим із батьків.

Таким чином, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку й закінчення та точного місця перебування за кордоном.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що виїзд за кордон дітей матиме тимчасовий характер, що не порушує прав батька дітей на спілкування з ними та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дітей. Тоді як позивачка довела наявність конкретного місця їхнього проживання за кордоном, конкретну мету такого виїзду і його тимчасовий характер.

При цьому суд враховує те, що на час розгляду справи спір між сторонами стосовно надання відповідного дозволу на виїзд дітей за кордон існує та не вирішений у позасудовому порядку.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, принцип справедливості та розумності, виходячи, у першу чергу, з принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, з метою забезпечення їхньої безпеки, отримання освіти, забезпечення гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи відсутність згоди батька щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, суд вважає за можливе позов задовльнити частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька. При цьому із вказівкою на закінчення дії такого дозволу 31 грудня 2023 року.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України суд стягує судовий збір з відповідача на користь позивачки.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд, з дотриманням положень частини шостої статті 259, частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання. На виконання вимог частини четвертої статті 268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дубовецької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон України задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Республіки Польща без дозволу (згоди) та супроводу батька дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у супроводі матері ОСОБА_1 з часу набрання рішенням законної сили до 31 грудня 2023 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992,4 грн судового збору.

Апеляційна скарга подається учасниками справи до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 листопада 2022 року.

Сторони:

позивачка - ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

третя особа - Служба у справах дітей Дубовецької сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, місцезнаходження: пл. Незалежності, 2, с. Дубівці, Івано-Франківський район, Івано-Франківська область, .

СуддяМикола МЕРГЕЛЬ