Справа №295/4716/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів Ковальчук М.М., Поліщук Ю.М., Кирийчук А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання договорів дарування недійсними та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання спадкових договорів недійсними,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26.04.2012 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу в позику 40000 дол. США, а вона зобов`язалася повернути йому зазначену суму в строк до 01.06.2013 року та до моменту остаточного повернення позикодавцю всієї суми позики не здійснювати відчуження та не обтяжувати будь-якими зобов`язаннями домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Проте відповідач умови договору не виконала, а саме не повернула у встановлений договором термін грошові кошти та здійснила 26.06.2013 року дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та відповідної земельної ділянки чоловіку своєї матері ОСОБА_6 , таким чином, позбавивши позивача отримати належні йому 40000 дол. США шляхом звернення стягнення на вказане домоволодіння й земельну ділянку.

Тому позивач просить стянути з ОСОБА_5 на свою користь 40000 доларів США суму основного боргу за договором позики від 26.04.2012 року між ними та визнати недійсними договір дарування від 26.06.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений за реєстраційним № 2111, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір дарування від 26.06.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений за реєстраційним № 2112, земельної ділянки кадастровий № :07:026:0022 за адресою: АДРЕСА_1 , стянути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 22.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

У травні 2021 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що вона визнає зазначені в позові обставини. Дійсно вона отримала від позивача в борг 40000 дол. США та не змогла своєчасно їх повернути, обіцяла позивачу не здійснювати відчуження домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що було своєрідною гарантією її здатності повернути вказану суму коштів. 26.03.2013 року вона здійснила дарування домоволодіння та земельної ділянки чоловіку своєї матері ОСОБА_6 під його тиском, який погрожував їй фізичною розправою і стверджував, що в такий спосіб він не дозволить ОСОБА_7 отримати вказані кошти. В подальшому ОСОБА_6 для унеможливлення звернення стягнення на це майно 23.01.2014 року уклав з ОСОБА_8 спадкові договори щодо вказаних вище домоволодіння та земельної ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Для того, щоб виконати свої зобов`язання перед позивачем вона уклала з ОСОБА_9 договір про те, що вона купить в нього вказане майно після скасування договорів дарування.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 06.09.2021 року зупинено провадження в справі до закінчення строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 для вирішення питання питання залучення до участі в справі його правонаступника.

Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 21.09.2021 року поновлено провадження в справі.

У жовтні 2021 року до суду надійшов також ще один позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 про визнання договорів недійсними, в якому позивач виклав аналогічні як у першому позові обставини та вказав, що 23.01.2014 року ОСОБА_6 уклав із своїм племінником ОСОБА_8 спадкові договори щодо зазначених будинку й земельної ділянки з метою позбавлення його отримати належні йому 40000 дол. США шляхом звернення на це майно. Посилаючись на практику Верховного Суду щодо фраудаторності договору, просить визнати недійсними: спадковий договір, що укладений 23.01.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. за номером: 148, щодо земельної ділянки кадастровий номер: :07:026:0022, площею (га): 0.068 цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право власності ОСОБА_4 на зазначене нерухоме майно, що зареєстровано за № 42321739; спадковий договір, що укладений 23.01.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Слюсар В.В. за АДРЕСА_2 та припинити право власності ОСОБА_4 на зазначене нерухоме майно, що зареєстровано за № 42321184. Також просить стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира від 09.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 22.12.2021 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_12 про об`єднання справ справу № 295/4716/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання недійсними договорів дарування об`єднано в одне провадження зі справою № 295/13598/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання спадкових договорів недійсними.

Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги позовів підтримали з викладених у позовних заявах обставин. Позивач пояснив, що в 2012 році за проханням його товариша ОСОБА_13 він позичив кошти ОСОБА_5 та не розраховував на можливість звернення стягнення на будинок і земельну ділянку. Представник позивача вказав на те, що сторони договорів дарування при їх укладанні діяли недобросовісно.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнала позови і обставини, зазначені в них, пояснивши, що отримані в борг від позивача кошти вона віддала своєму вітчиму ОСОБА_6 на його вимогу, який шляхом погроз застосування до неї та її ненародженої дитини фізичного насильства примусив її відчужити будинок і земельну ділянку на його користь. У подальшому власником нерухомості став племінник її вітчима ОСОБА_14 . Вона не мала можливості повернути кошти позивачу, тому грошове зобов`язання за договором позики не виконала.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні також позови і викладені в них обставини визнала.

Відповідач ОСОБА_15 у судові засідання жодного разу не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином розміщенням оголошення про виклик до суду на офіційному сайті суду, причин неявки до суду не повідомив.

Суд, заслухавши позивача та його представника, відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні заяви, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 26.04.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено в письмовій формі договір позики (а. с. 6), згідно п. 1 якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 40000,00 дол. США, які відповідач зобов`язалася повернути позивачу в строк до 01.06.2013 року.

Позичальник підтвердила отримання нею в позикодавця зазначеної суми коштів відповідно до розписки від 26.04.2012 року (а. с. 7).

За умовами п. 6 договору позичальник зобов`язалася до моменту остаточного повернення позикодавцю всієї суми позики не здійснювати відчуження та не обтяжувати будь-якими зобов`язаннями домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

У визначений договором строк відповідач ОСОБА_2 не повернула позивачу грошові кошти, отримані в позику, чим зобов`язання за договором позики не виконала.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 надав показання про те, що він сприяв відповідачу ОСОБА_2 в отриманні нею коштів від ОСОБА_1 , гарантував порядність боржника, був організатором цієї угоди та готував договір позики. Позичені кошти ОСОБА_2 передала ОСОБА_6 , так як погрози розправою були реальними як для неї, так і для її матері ОСОБА_3 .

Із показань допитаного у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_17 слідує, що зі слів ОСОБА_6 йому було відомо про вимоги останнього до ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 розрахуватись із ним та намір передати у власність будинок своєму племіннику, щоб не дістався їм обом.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Із досліджених судом доказів та встановлених обставин суд дійшов до висновку, що умови договору позики щодо повернення позивачу грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 до теперішнього часу повністю не виконано, тому є обґрунтованими вимоги позову в частині стягнення коштів та суд стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 40000,00 доларів США.

26.06.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено та нотаріально посвідчено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_5 передала безоплатно у власність ОСОБА_6 належний їй вказаний житловий будинок загальною площею 77,6 кв. м, житловою площею 48,2 кв. м. Договір посвідчений за реєстраційним № 2111 (а. с. 4, 5). Цього ж дня між ними укладено та нотаріально посвідчено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0680 га, кадастровий № :07:026:0022 за адресою: АДРЕСА_1 , наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 2, 3).

23.01.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладені спадкові договори щодо цього ж нерухомого майна, за якими ОСОБА_6 передав у власність після своєї смерті належні йому на праві власності житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 161 166).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача, що визначено ст. 1302 ЦК України.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року в справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах.

В українському законодавстві такі правочини регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробила такий правовий висновок:

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року в справі № 369/11268/16-ц).

У постанові від 06.10.2022 року в справі № 904/624/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2 зобов`язувалася повернути позивачу грошові кошти в сумі 40000,00 дол. США за договором позики у строк 01.06.2013 року та 26.06.2013 року уклала з чоловіком своєї матері ОСОБА_6 договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Проте з часу прострочення виконання зобов`язання відповідачем за договором позики до звернення до суду з позовом, що складає близько 8 років, зобов`язання залишається невиконаним, а позивач до квітня 2021 року не звертався до суду з вимогою про стягнення з боржника наданої ним суми коштів у борг відповідачу та на теперішній час виконавче провадження щодо примусового стягнення з ОСОБА_2 зазначеної суми коштів не здійснюється.

На підставі п. 6 договору позики позичальник зобов`язалася до моменту остаточного повернення позикодавцю всієї суми позики не здійснювати відчуження та не обтяжувати будь-якими зобов`язаннями домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Однак такі умови договору позики не можна вважати такими, які забезпечують виконання зобов`язання боржником перед кредитором. У разі невиконання боржником грошового зобов`язання в позивача не могло виникнути право власності на це нерухоме майно автоматично, а звернення стягнення на кошти та інше майно боржника за виконавчими документами здійснюється в порядку виконання судових рішень та з дотриманням порядку черговості, визначеному ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, за наведених обставин та в контексті правових висновків Верховного Суду, в тому числі стосовно сфер, у яких можливе правове регулювання правочинів, які вчиняються на шкоду кредитору, а саме в правовідносинах банкрутства, при неплатоспроможності банків та у виконавчому провадженні, до яких не відносяться спірні правовідносини між позивачем та позичальником ОСОБА_2 , а також, враховуючи недоведеність того, що ОСОБА_2 і ОСОБА_6 при укладенні договорів дарування діяли недобросовісно та з метою умисного уникнення задоволення вимог ОСОБА_1 за договором позики, так як із досліджених судом доказів та встановлених обставин слідує, що сторони договорів дарування при їх укладенні не мали свідомої цілі позбавити ОСОБА_1 звернення стягнення на майно боржника на його шкоду, у зв`язку з чим оспорювані позивачем договори не можна вважати фраудаторними правочинами, тому суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання договорів дарування недійсними. Інші заявлені вимоги щодо визнання спадкових договорів недійсними є також безпідставними та не підлягають задоволенню.

З огляду на задоволення позовної вимоги майнового характеру згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача суд стягує документально підтверджені понесені позивачем судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог - у розмірі 11190,60 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 203, 215, 526, 717, 1046 1049, 1302 ЦК України, ст. ст. 12, 76-81, 141, 259, 263-268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 40000,00 (сорок тисяч) доларів США та 11190,60 грн. судового збору.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку, визначеному ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 )

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (адреса: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ).

Суддя Л.М. Семенцова