Справа № 214/7284/20
2/214/727/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 жовтня 2022 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді - Ковтун Н.Г.

при секретарі - Фартушної Є.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у місті Кривому Розі, цивільну справу № 214/7284/20 позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів на утримання майна, -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2021 року на підставі ухвали Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2021 надійшла до суду цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів на утримання майна, для розгляду справи за підступністю. В якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь кошти, сплачені за житлово-комунальні послуги по утриманню житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 34353,695 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що вона є співвласником житлового приміщення загальною площею 34,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником вказаного об`єкту нерухомості на праві спільної сумісної власності є її колишній чоловік ОСОБА_2 . Вони разом зареєстровані у вказаному житловому приміщенні, однак за вказаною адресою проживає тільки позивач. Відповідач, починаючи з 2013 року за вказаною адресою не проживає та взагалі не з`являється, про що складено відповідний акт про не проживання. У зв`язку з зазначеним, відповідач з 2013 року по теперішній час не бере жодної участі в утриманні житлового приміщення, вартість всіх комунальних послуг сплачує позивач. За вказаний період позивачем здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири, на загальну суму 34353,65 грн. З наведеного вбачається, що співвласники, які володіють майном на праві спільної сумісної власності, зокрема житлового приміщення, несуть рівні обов`язки, щодо утримання такого майна, якщо інше не встановлено угодою між ними. Враховуючи вищевикладене, позивач звернулася з вказаним позовом до суду.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2021 року справа була розподілена судді Ковтун Н.Г.

Ухвалою суд від 02 квітня 2021 року справу прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило.

Відповідач, який належним чином повідомлявся про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, відповідно до норм ч. 10 ст. 84 ЦПК України вважає за необхідне здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до наступних висновків.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року, який розірваний на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 вересня 2013 року (а.с.9, 9 зворот).

Як вбачається з долученого до матеріалів цивільної справи договору купівлі-продажу квартири від 24.04.2009 року, який був посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі №2093, позивач ОСОБА_1 є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10,11).

Відповідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.10.2020 року, засвідчений сусідами, вбачається, що ОСОБА_2 , починаючи з травня 2013 року фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.48).

08.01.2021 року на адресу суду надійшла довідка відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС України у Дніпропетровській області згідно якої місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.57).

Позивачем ОСОБА_1 у період з 2013 року по жовтень 2020 року сплачено на утримання нерухомого майна 68706,13 грн./2=34353,65 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, чеками та іншими платіжними документами (а.с.12-47).

Як передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1)комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2)послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3)послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4)послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Статтями 20 й 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язок споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем на основі типового договору, а також оплати житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24 січня 2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 24.04.2009 року ОСОБА_1 придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в КП БТІ ДОР на її ім`я, під час перебування у шлюбі з відповідачем.

Так, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття вказаної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вищевказаного, оскільки правовий статус об`єкта нерухомого майна як спільного сумісного майна подружжя, та вимогу позивача щодо стягнення коштів на утримання спільного майна, під час судового розгляду залишився недоведеним, не надано суду жодного належного та допустимого доказу для з`ясування джерела придбання спірного майна та набуття його за спільні кошти подружжя, не надано правовстановлюючих документів на спірну квартиру, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відмову в позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у позовних вимогах про стягнення коштів на утримання майна.

Керуючись ст.262-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення коштів на утримання майна - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Н.Г. Ковтун