головуючий у суді І інстанції Писанець В. А.
провадження № 22-ц/824/3407/2022
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 жовтня 2022року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» - адвоката Поліщук Лідії Іванівни, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року

справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 , про стягнення страхового відшкодування, відшкодування збитків, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про стягнення страхового відшкодування, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, мотивуючи вимоги тим, що 01 березня 2017 року на автодорозі сполученням Полтава-Олександрія у с. Мачухи Полтавського району відбулась ДТП за участю автомобілю «ВАЗ-2107» д/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 , що належить на праві власності позивачу.

Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Постановою Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 545/973/18 від 04 травня 2018 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант», де станом на момент вчинення ДТП була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів AК/1332280, з вимогою виплатити страхове відшкодування, надавши повний пакет документів, необхідний для прийняття рішення та виплати такого.

У день подання представником позивача повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду 14 березня 2017 року з представником позивача зв`язався чоловік та підтвердив, що буде проводити огляд пошкодженого автомобіля від ТДВ «СК «Альфа-Гарант». Представник позивача надав відомості про місцезнаходження автомобіля у с. Тахтаулове Полтавської області та затвердив дату огляду, однак невдовзі представник від страхової компанії попередив, що ТДВ «СК «Альфа-Гарант» заявку на проведення експертизи відізвало з невідомих причин та проведення огляду не відбулось у строки, передбачені статтею 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з вини страховика.

З метою визначення розміру матеріального збитку, позивач звернувся до СОД ФОП ОСОБА_3 та уклав з ним договір про проведення оцінки задля фіксування пошкоджень на транспортному засобі позивача та визначення розміру матеріального збитку. Відповідно до звітів № 336/5-17 та № 336/5-17/2, складених на замовлення позивача, СОД ФОП ОСОБА_3 , транспортний засіб визнано фізично знищеним, а розмір матеріального збитку складає 128 146 грн 97 коп. (різниця між вартістю ТЗ до ДТП та вартістю ТЗ після ДТП відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Як зазначив позивач, всі оригінали документів були долучені до заяви від 10 липня 2017 року про виплату страхового відшкодування.

Листом від 22 серпня 2017 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про відмову позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на порушення ним вимог п. 37.1.3 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: невиконання ним своїх обов`язків, визначених законом, що призвело до неможливості страховика встановити розмір заподіяної шкоди.

Проте, позивач вважає, ним вчинено всі необхідні дії, визначені законом та така відмова у виплаті страхового відшкодування є незаконною та такою, що прямо порушує права позивача на отримання страхового відшкодування, через що, звертається до суду із вказаним позовом та просить стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн, пеню у розмірі 24 728 грн 77 коп., інфляційні збитки у сумі 9 680 грн 04 коп. та 3% річних у розмірі 28 146 грн 97коп.

Крім того, на підставі положень статті 1194 ЦК України, враховуючи що розмір збитку перевищує страхову суму, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 різницю між загальним розміром завданої матеріальної шкоди та страховою сумою у сумі 28 146 грн 97 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року позов ОСОБА_1 до ТДВ СК «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 про стягнення страхового відшкодування, відшкодування збитків (матеріальної шкоди), заподіяної джерелом підвищеної небезпеки - задоволено.

Стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 100 000 грн, пеню у сумі 24 728 грн 77 коп., інфляційні збитки у розмірі 9 680 грн 04 коп. та 3% річних у сумі 28 146 грн 97 коп., а всього 136 882 грн 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 28 146 грн 97 коп.

Стягнуто з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 368 грн 82 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 281 грн 46 коп.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що факт настання страхового випадку підтверджується постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 травня 2018 року у справі № 545/973/18 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

14 березня 2017 року представник позивача звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про ДТП, зазначивши в повідомленні місце знаходження транспортного засобу позивача, однак представник страхової компанії протягом десяти робочих днів після одержання повідомлення про подію не прибув до місцезнаходження пошкодженого автомобіля.

Тому, позивач правомірно 29 березня 2017 року звернувся до СОД ФОП ОСОБА_3 для проведення оцінки, відмова ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у виплаті страхового відшкодування позивачу є незаконною, оскільки така відмова суперечить положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та обмежує права позивача.

ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не подавав заперечень щодо розміру збитків, який заявлявся позивачем.

Відповідно до статті 1194 ЦК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між загальним розміром завданої матеріальної шкоди та страховою сумою.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» звернулось з апеляційною скаргою, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в процесі розслідування даної ДТП та опрацювання всіх наявних матеріалів та документів, було виявлено, що звіти про оцінку, додані позивачем до позовної заяви та оригінали звітів про оцінку, які були додані позивачем до страхової компанії не є ідентичними та однаковими, а саме вбачається різниця у протоколах огляду, які в певній мірі не відповідають один одному та містять дані, які визнаються страховиком спірними та такими, що можуть свідчити про фальсифікацію.

Залишається не зрозумілими підстави для проведення додаткового огляду транспортного засобу, оскільки адреси проведення оглядів автомобіля згідно з двох оглядів є ідентичними, тобто обидва огляди проводилися на майданчику для тимчасового зберігання.

Право доступу (в тому числі і огляд) до транспортного засобу, який знаходиться на площадці для тимчасового зберігання, має тільки власник такого транспортного засобу або погоджені ним особи, тому навіть у випадку, якщо представник страховика вирішить провести огляд пошкодженого транспортного засобу без присутності власника та без його безпосереднього дозволу, то особою відповідальною за зберігання такого транспортного засобу доступ до нього буде заборонено. Також є зрозумілим, що при проведенні оцінки шкоди, завданої власнику транспортного засобу важливим є забезпечення належних умов огляду у присутності власника. Таким чином, навіть за можливості проведення огляду без участі власника транспортного засобу, за результатами такого огляду не буде можливості скласти звіт про оцінку, який відповідає дійсності, адже для цього необхідна інформація, яка може бути надана тільки власником. Тому, категорична відмова позивача, спочатку в телефонному режимі, від надання на огляд транспортний засіб, а потім письмово, посилаючись на незначні ремонтні роботи, дає всі підстави вважати, що до моменту ДТП на транспортному засобі були механічні пошкодження, відшкодування вартості яких, позивач намагається отримати від страховика.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_4 не володіє відповідними повноваженнями для проведення огляду транспортного засобу не підтверджуються жодною нормою Закону та спростовуються Свідоцтвом від 26 лютого 2012 року НОМЕР_4.

Представником позивача - адвокатом Ковалевською Д.С. було подано відзив на апеляційну скаргу, де проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (статті 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 частини 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регламентується Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі по тексту - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону № 1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником автомобіля «Volkswagen» модель «LT 35» д.н.з. НОМЕР_2 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 ).

01 березня 2017 року на автодорозі сполученням Полтава-Олександрія у с. Мачухи Полтавського району з вини ОСОБА_2 , що встановлено постановою Полтавського районного суду Полтавської області від 04 травня 2018 року у справі № 545/973/18, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортні засоби учасників пригоди, зокрема, автомобіль позивача «Volkswagen LT 35» д.н.з. НОМЕР_2 зазнав механічних пошкоджень.

Вказана постанова Полтавського районного суду Полтавської області від 04 травня 2018 року у справі № 545/973/18 набрала законної сили в установленому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини ОСОБА_2 і на підставі частини 6 статті 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

На день дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у страховій компанії ТДВ «СК «Альфа-Гарант» про що свідчить поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/1332280, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн, франшиза - 0 грн.

Дії особи у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) встановлені у статті 33 Закону № 1961-IV.

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу (п. 33.1.4. цієї статті).

Водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів) (п. 33.3. цієї статті).

Дії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) визначенні у статті 34 Закону № 1961-IV.

Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1. цієї статті).

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2. цієї статті).

Відповідно до пункту 37.1.3 статті 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Таким чином, судом під час дослідження фактичних обставин у цій справі необхідно встановити:

чи зверталася потерпіла особа до страхової компанії з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди,

чи дотримано страховою компанією обов`язку протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення надіслати представника для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків,

чи допустив потерпілий порушення Закону, які б надали право страховій компанії відмовити у здійсненні страхового відшкодування, а саме дії, які призвели до неможливості страховика встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди, тобто оцінити правомірність відмови страховика у виплаті страхового відшкодування.

Судом встановлено, що 14 березня 2017 року представник позивача звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, зазначивши в повідомленні, що транспортний засіб не перебуває на ходу та знаходиться у с. Тахтаулове 7-10 км від Полтави.

Між позивачем й страховою компанією 16 березня 2017 року в телефонному режимі досягнута домовленість про огляд транспортного засобу 17 березня 2017 року.

Відповідно до довідки заступника начальника СВ Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області транспортний засіб «Фольксваген» д/н НОМЕР_2 з 01 березня 2017 року по 31 березня 2017 року перебував на відповідальному зберіганні на майданчику у с. Тахтаулово Полтавського району.

У десятиденний строк, встановлений законом, а саме з 17 березня 2017 року по 28 березня 2017 року представник страхової компанії не вчинив жодних дій, які б свідчили про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу.

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивач перешкоджав огляду транспортного засобу, оскільки:

позивач і представник страхової компанії - Балинський О.П. 16 березня 2017 року в телефонному режимі погодили дату 17 березня 2017 року й місце огляду транспортного засобу, який знаходився по АДРЕСА_1 на площадці тимчасового зберігання транспортних засобів. Наявність вказаної домовленості підтверджується поясненнями самого ж ОСОБА_4 ;

пошкоджений транспортний засіб знаходився на майданчику за відомою представнику страхової компанії адресою;

доказів про те, що представник страхової компанії з`явився на майданчик за відомою адресою, однак провести огляд не зміг у зв`язку з відсутністю доступу до пошкодженого автомобіля та відсутністю його власника, - не надано;

доказів про те, що представник страхової компанії відповідно до п. 11 Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, звертався до власника за проведенням огляду в присутності власника та/або за отриманням повноважень для доступу та огляду транспортного засобу, а власник відмовив, - не надано.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що саме позивач відхиляв пропозиції щодо огляду транспортного засобу страховиком, оскільки таких доказів у межах встановленого Законом строку матеріали справи не містять. Також слід зауважити, що у повідомленні позивача про ДТП указано адресу його місця проживання, отже страховик мав можливість направити на адресу позивача листа з вимогою провести огляд автомобіля у передбачений Законом строк.

Подальші дії страхової компанії щодо огляду пошкодженого транспортного засобу, а саме надіслання представнику позивача 03 серпня 2017 року електронного листа від 02 серпня 2017 року (а.с. 67, 68 т. 1) з вимогою щодо надання огляду транспортного засобу, вже немає жодного правового значення, оскільки такі дії здійснені страховою компанією з порушенням терміну для проведення огляду транспортного засобу.

Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами частин 1-4 статті 12, частин 1,6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Отже, в матеріалах справи відсутні та відповідачем страховою компанією не надані докази, які б доводили те, що представник страхової компанії у встановлений законом десятиденний строк вчиняв всі необхідні дії для проведення такого огляду, а потерпіла сторона, позивач ОСОБА_1 ухилявся від своїх обов`язків надати пошкоджений транспортний засіб для огляду з метою встановлення розміру заподіяної шкоди.

Необґрунтованість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування у разі невиконання ним обов`язку щодо огляду пошкодженого транспортного засобу потерпілої особи підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 03 квітня 2019 року (справа № 299/2811/16) від 03 листопада 2020 року (справа № 199/937718).

Відповідно до п. 34.3. статті 33 Закону № 1961-IV якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Оскільки представник страхової компанії не забезпечив проведення огляду автомобіля протягом 10 робочих днів з дня (14 березня 2017 року) отримання від позивача повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (01 березня 2017 року), то у позивача з 29 березня 2017 року виникло право на вільний вибір аварійного комісара або експерта з метою встановлення розміру збитків, що і було реалізовано позивачем шляхом укладення 29 березня 2017 року договору № 336/5-17 з суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 .

За результатами проведення оцінки, 30 травня 2017 року складено звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 336/5-17, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 353 718 грн 76 коп., а ринкова вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди - 260 954 грн 94 коп.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, звіти про оцінку пошкодженого майна від 30 травня 2017 року за № № 336/5/-17, 336/5-17/2 складені різними особами, оскільки на актах огляду транспортного засобу відсутнє прізвище ім`я по-батькові особи, яка їх склала, а також підписи, які вчинені на акті огляду транспортного засобу й у звітах про оцінку вартості збитки, суттєво відрізняються, то колегія апеляційного суду враховує таке.

Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки оглядом копії акту огляду транспортного засобу від 23 березня 2017 року, а саме першої сторінки (а.с. 21 т.1), видно колонку та прізвище особи, яка склала цей акт.

Усуваючи суперечності щодо виконання підписів, які здійснені в акті огляду транспортного засобу й звітах про оцінку вартості матеріального збитку, колегія апеляційного суду, що вони не містять суттєвих відмінностей, крім того, відповідач страхова компанія у суді не заявляв клопотання про проведення почеркознавчої експертизи або товарознавчої експертизи, а інших звітів про оцінку вартості матеріального збитку, які б спростовували розмір збитків, матеріали справи не містять та відповідачем не надано.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду не знаходить підстав ставити під сумнів звіти про оцінку вартості матеріального збитку заподіяну власнику колісного транспортного засобу № 336/5-17, № 336/5-17/2 від 30 травня 2017 року.

10 липня 2017 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування, до якої було додано звіт № 336/5-17 на 26 арк., звіт № 336/5-17/2 на 18 арк.

ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомив позивача про відмову у виплаті і страхового відшкодування з посиланням на порушення нею вимог п. 37.1.3 статті 37 Закону № 1961-IV, а саме: невиконання позивачем своїх обов`язків, визначених законом, що призвело до неможливості страховика встановити розміру заподіяної шкоди.

Так, п. 37.1.3 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причин та обставин її настання або розмір заподіяної шкоди.

Разом з тим, як встановлено вище, обставини, передбачені п. 37.1.3 статтею 37 Закону для відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу у зв`язку з невиконанням останнім своїх обов`язків щодо збереження пошкодженого транспортного засобу, що призвело до неможливості встановити розмір заподіяної шкоди, - відсутні.

Відповідно до статті 30 цього ж Закону, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом, звітом чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

З метою встановлення розміру відшкодування, на виконання статті 30 Закону, між позивачем та вищезазначеним експертом 30 травня 2017 року укладено договір про оцінку транспортного засобу.

За результатами цієї оцінки, експертом в той же день складено звіт № 336/5-17/2 відповідно до якого ринкова вартість пошкодженого автомобіля становить 132 807 грн 97 коп.

Таким чином, позивачу як власнику пошкодженого автомобіля повинно бути відшкодовано суму матеріального збитку у розмірі 128 146 грн 97 коп., що відповідає різниці між вартістю транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди - 260 954 грн 94 коп., й вартістю транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди - 132 807 грн 97 коп.

Слід зазначити, що положеннями статті 30 Закону до викладення її у новій редакції Законом України від 05 липня 2012 року № 5090-VI«Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (набрання чинності 05лютого 2013 року) було передбачено, що якщо власник транспортного засобу не згоден з визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам по евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик чи МТСБУ (пункти 30.2, 30.3 статті).

Після викладення статті 30 Закону у новій редакції передбачено відшкодування страховиком власнику знищеного транспортного засобу різниці між його вартістю до та після ДТП без наявності згоди власника для визнання автомобіля фізично знищеним (пункт 30. 2 статті). Пункт 30. 3 цієї статті, яким було передбачено, зокрема, право на залишки транспортного засобу за страховиком чи МТСБУ виключено.

Таким чином, власник знищеного транспортного засобу отримує різницю між його вартістю до та після ДТП, йому ж залишаються залишки транспортного засобу, що у сумі становить вартість транспортного засобу до ДТП (різниця автомобіля до та після ДТП + вартість залишків).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Таким чином, відмова страхової компанії здійснити виплату позивачу страхове відшкодування є неправомірною, а суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення зі страхової компанії на користь позивача 100 000 грн страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власних наземних транспортних засобів АК/1332280.

Погоджується колегія апеляційного суду і із висновками суду першої інстанції про стягнення зі страхової компанії пені у розмірі 24 728 грн 77 коп., інфляційних збитків у розмірі 9 680 грн 04 коп. та 3% річних у розмірі 28 146 грн 97 коп. з огляду на положення статей 624, 625, 992, 988 ЦК України, статей 20, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже правильними є висновки суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 різниці між загальним розміром завданої шкоди та страховою сумою у розмірі 28 146 грн 97 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються»

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа: «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга представника ТДВ «СК «Альфа-Гарант» - адвоката Поліщук Л.І., підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року - без змін.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» - адвоката Поліщук Лідії Іванівнизалишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва про від 06 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська