ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/488/21 Номер провадження 22-ц/814/2108/22Головуючий у 1-й інстанції Рубіжний С.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року у складі судді Рубіжного С. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, про визнання договору про визначення часток недійсним,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивовано тим, що з 14.02.2009 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.05.2020.

За договором від 22.05.2014, тобто на час перебування подружжя у шлюбі, ними було набуто у спільну сумісну власність нежитлове приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Іншим учасником спільної власності за вказаним договором є ОСОБА_3 .

13.09.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір про визначення часток у праві власності на вищевказане нежитлове приміщення - по 1/2 частці за кожним. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В. за реєстровим № 4063.

Вважає даний договір недійсним, оскільки вищевказане майно придбано під час шлюбу, воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не дивлячись на те, що право власності було оформлене тільки на одного з подружжя - ОСОБА_1 .

Вказувала, що письмової згоди на розпорядженням спільним нерухомим майном вона не надавала, і цим правочином порушено її право, передбачене законом, на володіння, користування і розпорядження спільним сумісним майном за взаємною згодою подружжя. Відповідач всупереч закону самостійно, без письмової згоди другого з подружжя, визначив долю і правовий режим права власності на майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на викладене, просила суд визнати недійсним договір від 13.09.2019, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визначення часток у праві власності на нежитлове приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалами Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 травня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 , витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В. інформацію щодо надання ОСОБА_2 нотаріусу письмової нотаріально посвідченої згоди на укладення 13.09.2019 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним Договір про визначення часток у спільному сумісному майні - нежитлових приміщень цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 у житловому будинку літ. «А-10» загальною площею 91,7 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., зареєстрований в реєстрі під номером 4063.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 454 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не мав права одноособово розпоряджатися спільним майном без згоди позивачки, яка була співвласником майна і її право на участь у розпорядженні майном прямо закріплено законом.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що договори про визначення часток, про зміну розміру часток не є підставами для виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, а здійснюється фактично зміна виду спільної власності, тобто будь-якого розпорядження майном під час укладення оспорюваного договору не відбулось.

Вказує, що оспорюваним договором якраз було закріплено рівність часток співвласників - відповідачів по справі, кожному з яких визначено частку в 1/2 майна, тому зміни частки майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя також не відбулося, а отже і порушення будь-яких прав позивача, як співвласниці майна, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя, не було.

Вважає, що при вирішенні спору суд не обґрунтував яким чином вчиненням оспорюваного правочину, в якому позивач не є стороною, порушено її майнові права, яким чином вчинений правочин порушує її право спільної сумісної власності чи перешкоджає реалізації її прав на 1/2 частки нерухомого майна, та якими наданими доказами це підтверджується.

Крім того, укладаючи в той же день у того ж самого нотаріуса договір з ним про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, позивач ОСОБА_2 погодилася та не заперечувала, що їм як подружжю на праві спільної сумісної власності належить саме 1/2 частка нежитлових приміщень.

Таким чином, судом не було наведено, які саме передбачені законом вимоги необхідні для чинності правочину, не було дотримано під час укладення оспорюваного договору і які саме права позивачки було порушено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну та таку, доводи якої суперечать обставинам справи, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що з 14 лютого 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2020 року (а. с. 6-8, 11)

На підставі договору про позасудове врегулювання за договором іпотеки від 22.05.2014 № 746, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність нежитлове приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019, у житловому будинку літ. «А-10», загальною площею 91,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Сторонами у справі не заперечується та підтверджується пунктом 6 вищевказаного договору, що на час придбання цієї нерухомості ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , його дружиною подана заява про згоду на укладання цього договору.

13 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір про визначення часток у праві власності на вищевказане нежитлове приміщення, яким визначено розмір часток у цій власності по 1/2 частці за кожним з них. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В. за реєстровим № 4063 (а. с. 10).

Згідно пункту 3 даного договору подальше користування та розпорядження зазначеними вище нежитловими приміщеннями буде здійснюватися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з дотриманням вимог чинного законодавства про спільну часткову власність.

Також встановлено, що 30 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 4066, згідно з яким право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 в житловому будинку літ «А-10», загальною площею 91,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано на відповідача ОСОБА_1 .

Пунктом 3 вказаного договору визначено, що після укладення цього договору дана нерухомість переходить у особисту приватну власність ОСОБА_1 , а право спільної сумісної власності подружжя на нерухомість припиняється (а. с.104-105).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору про визначення часток співвласників, суд першої інстанції виходив з того, що на час визначення правового режиму права власності на майно, воно було об`єктом спільної сумісної власності подружжя і розпорядження цією спільною власністю можливо лише за згодою між усіма співвласниками.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (частина перша, пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що на час укладення оспореного договору нежитлові приміщення цокольного поверху № 08-010, 013, 017-019 в житловому будинку літ «А-10», загальною площею 91,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 перебували у спільний власності сторін без визначення часток, що за визначенням частини першої статті 368 ЦК України є спільною сумісною власністю, право на яку відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України здійснюється спільно за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Позивач ОСОБА_2 , як співвласник нерухомого майна, була наділена правомочностями щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном нарівні із іншими співласниками, проте при укладенні між відповідачами договору про визначення часток співвласників, який за своєю правовою природою є договором поділу майна, що припиняє право спільної сумісної власності (стаття 372 ЦК України), нотаріально посвідчена згода позивача отримана не була, а тому учасники цього правочину діяли без достатніх повноважень, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши докази та надавши їм належну правову оцінку, правильно визначився із характером спірних правовідносин та вирішив справу з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду не спростовують, ґрунтуються на незгоді відповідача з ухваленим по справі рішенням та оцінкою доказів судом.

На час укладення оспореного договору позивач була співвласником спірного нерухомого майна, подальші правочини щодо якого не позбавляють її права на судовий захист у спосіб, визначений законом, зокрема, визнання недійсним правочину, що порушує її права, і такий спосіб захисту порушеного права є належним.

Рішення суду першої інстанції є законим та обґрунтованим і підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі мотивів апеляційним судом не вбачається, тому колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна