КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1729/17 Головуючий у 1 інстанції: Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/4560/2022 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Стрижеуса А.М., Матвієнко Ю.О.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року в справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про витребування земельних ділянок,-

в с т а н о в и в:

В червні 2017 року Перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про витребування земельних ділянок. Зазначив, що під час проведення Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000148 за ознаками злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч.ч. 2, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 255 КК України, встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 як продавцем та іншими відповідачами як покупцями були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у смт Козин Обухівського району Київської області. У вказаних правочинах зазначено, що ОСОБА_1 набув у власність спірні земельні ділянки згідно з державними актами на право власності на землю серії ЯА №№ 864675, 864677, 864681, 864694 від 10 червня 2004 року, №№ 864701, 864697 від 11 червня 2004 року, серії ЯБ № 794450 від 10 червня 2004 року та №№ 794105, 794107 від 18 червня 2004 року, виданими на підставі договорів купівлі-продажу від 31 березня 2004 року №№ 2946, 2948, 2952, 2956, 2968, 2982, 2984 та від 12 квітня 2004 року №№ 3136, 3138, 3140, 3142. Однак у 2004 році ОСОБА_1 не укладав указаних правочинів. Державні акти на право власності на землю вказаної серії Головним управлінням Державного комітету із земельних ресурсів України у Київській області були видані Управлінню земельних ресурсів у Миронівському районі лише 22 грудня 2005 року та в подальшому передані Миронівському районному центру Державного земельного кадастру на підставі накладної від 14 липня 2006 року № 21. Крім того, згідно з інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 30 листопада 2011 року спірні земельні ділянки розташовані на території Козинської селищної ради у кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 та відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет № 1), у зв`язку з чим правом розпоряджатися такими об`єктами був наділений виключно Кабінет Міністрів України. Також в порушення вимог земельного законодавства при набутті права власності відповідачами змінено цільове призначення спірних ділянок із земель лісогосподарського призначення на землі для ведення підсобного селянського господарства.

Перший заступник прокурора Київської області просив витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 1,0 га з кадастровим номером :06:012:0007, вартістю 5 505,44 грн; ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0002, вартістю 2 752,72 грн; ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,3 га з кадастровим номером :06:011:0019, вартістю 1 651,63 грн; ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 3,0 га з кадастровими номерами: :06:012:0006, :06:012:0004, вартістю 16 516,32 грн; ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,2 га з кадастровим номером :06:011:0019, вартістю 1 101,09 грн; - ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0014, вартістю 2 752,72 грн; ОСОБА_7 земельну ділянку загальною площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0013, вартістю 2 752,72 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року відмовлено в позові Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 05 липня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Не погоджуючись із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року, заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення, судом не враховано, що підставою для звернення прокурора до суду з позовом є та обставина, що відповідачі отримали правовстановлюючі документи та фактично набуто майно, яке є власністю держави і яке у встановлений законом спосіб з власності держави не вибувало. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту вибуття землі із власності держави та постійного користування ДП «Київське лісове господарство», зміни її цільового призначення та подальшого надання у власність для інших потреб, ніж ведення лісового господарства, в порядку, передбаченому чинним земельним законодавством. Вважає надуманою і такою, що ґрунтується на припущеннях позицію суду щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, відчужені ним на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 за договорами купівлі-продажу від 23.10.2007 року. ОСОБА_1 ані в 2004, ані в 2007 роках не мав належних правовстановлюючих документів на відчужувані земельні ділянки, а означені землі станом на дату укладення договорів були власністю держави у складі угідь земель лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство». Судом проігноровано, що державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_1 серії ЯА №№ 864677, 864675, 864681, 864694 від 10.06.2004, №№ 864701, 864697 від 11.06.2004, серії ЯБ №№ 794450 від 10.06.2004, №№ 794105, 794107 від 18.06.2004, що зазначені у вищевказаних договорах купівлі продажу як документи, що підтверджують право власності продавця, навіть теоретично не могли бути видані останньому у 2004 році, оскільки заявку на друк бланків державних актів з відповідними реквізитами Держкомземом України подано лише 02.09.2005 року, передано їх до Київського обласного головного управління земельних ресурсів 16.09.2005 року та надіслано за відповідними накладними до Обухівського та Миронівського районних відділів земельних ресурсів. Другі примірники вказаних держаних актів, звіти щодо їх використання чи підтвердження реєстрації за ОСОБА_1 в органах земельних ресурсів відсутні, відповідачем їх оригінали чи засвідчені копії до матеріалів справи не долучались та судом не досліджувались. Той факт, що ОСОБА_1 не укладалися договори купівлі-продажу від 2004 року підтверджений також вилученими під час досудового розслідування у кримінальному провадженні 0000148 від 23.01.2013 матеріалами. При цьому суд першої інстанції безпідставно послався на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29.10.2015, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 30.06.2016 у справі № 372/1988/15-ц, оскільки у задоволенні позову прокурора у згаданих рішеннях відмовлено виключно з підстав спливу строку позовної давності. Жодних обставин щодо законності укладення правочинів або набуття у власність земельних ділянок, які є предметом розгляду у даній справі, судами не встановлювалось. Крім того, вказані судові рішення скасовані постановою Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018. Суд безпідставно вважав недоведеним порушення права власності держави в особі Кабінету Міністрів України. Спірні земельні ділянки загальною площею 6 га в силу положень ст.ст. 19, 57, 84 ЗК України та ст. 5 ЛК України відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України, а саме - до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет № 1), розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, що підтверджується інформацією та матеріалами лісовпорядкування, наданими ВО «Укрдержліспроект» і ДП «Київське лісове господарство». Посилаючись на добросовісність дій відповідачів, суд не врахував, що право власності держави, як і будь-яких інших учасників цивільних правовідносин, є непорушним, припиняється у спосіб, визначений цивільним законодавством та також захищене законом. Суд проігнорував ту обставину, що згідно вимог ст. 388 ЦК України майно може бути витребуване навіть у добросовісного набувача, а права останнього захищені ст. 661 ЦК України. Апелянт вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на відсутність виключного випадку для представництва прокурором інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України. На виконання вказівок Верховного Суду до матеріалів справи долучено лист заступника Генерального прокурора України Стрижевської A.A. від 09.02.2017 № 05/1-46вих-17, згідно якого прокуратурі Київської області доручено пред`явлення позову щодо спірних земель лісогосподарського призначення загальною площею 6 га. Не будучи учасником спірних правовідносин та не маючи компетенції на здійснення безпосереднього контролю у сфері земельних правовідносин, Кабінет Міністрів України не вживав заходів для поновлення порушених прав держави до їх виявлення прокурором, про що вказано у позовній заяві. На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою Київської області листом від 01.06.2017 № 05/1-1641 вих-17 повідомлено Кабінет Міністрів України про встановлені порушення вимог земельного законодавства та права власності держави на спірні землі лісогосподарського призначення, і дані обставини Кабінетом Міністрів України підтримано і не оскаржено. При цьому позиція щодо повної підтримки доводів прокурора викладена у письмових процесуальних документах, наявних у матеріалах цієї справи.

В апеляційній інстанції представники прокуратури і Кабінету Міністрів України підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 просять відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , представник ДП "Київське лісове господарство" повторно не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23 жовтня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5 га (кадастровий номер :06:011:0019) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в смт Козин Обухівського району Київської області.

23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5 га (кадастровий номер :06:011:0014) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в смт Козин Обухівського району Київської області.

23 жовтня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,5 га (кадастровий номер :06:011:0013) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в смт Козин Обухівського району Київської області.

Згідно з інформаційною довідкою Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області від 31 серпня 2016 року № 10-1003-99.2-4369/2-16 державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не видавалися.

23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено сім нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,5 га кожна з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих в смт Козин Обухівського району Київської області.

У зв`язку з об`єднанням зазначених земельних ділянок 30 жовтня 2007 року ОСОБА_8 було видано два державних акти серії ЯЕ № 954880 та серії ЯД № 954879 на право власності на земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер :06:012:0019) та площею 1,5 га (кадастровий номер :06:012:0018) відповідно.

В подальшому ОСОБА_8 здійснив відчуження вищевказаних земельних ділянок, а саме:

- земельну ділянку площею 1,5 га (кадастровий номер :06:012:0018) - на користь ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 2008 року;

- 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0019 (площею 1,0 га) - на користь ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 31 березня 2008 року;

- 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :06:012:0019 (площею 1,0 га) - на користь ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 2008 року.

23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено два нотаріально посвідчених договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,5 га кожна (кадастрові номери :06:003:0002, :06:011:0005) з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих в смт Козин Обухівського району Київської області.

На підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 2008 року ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0005 на користь ОСОБА_9 .

В подальшому ОСОБА_9 було видано два державних акти: серії ЯЕ № 954975 від 27 лютого 2008 року - на право власності на земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер :06:012:0004) та серії ЯЖ № 239180 від 23 липня 2008 року - на земельну ділянку площею 1,0 га (кадастровий номер :06:012:0006).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2013 року у справі № 2/752/1390/13-ц здійснено поділ спільно нажитого майна подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зокрема визнано за останньою право власності на земельні ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :06:012:0004 та площею 1,0 га з кадастровим номером :06:012:0006.

В договорах купівлі-продажу земельних ділянок, укладених між продавцем ОСОБА_1 та покупцями ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зазначено, що продавець є власником земельних ділянок згідно з державними актами на право власності на землю серії ЯА №№ 864675, 864677, 864681, 864694 від 10 червня 2004 року, №№ 864701, 864697 від 11 червня 2004 року, серії ЯБ № 794450 від 10 червня 2004 року та №№ 794105, 794107 від 18 червня 2004 року, виданими на підставі договорів купівлі-продажу від 31 березня 2004 року №№ 2946, 2948, 2952, 2956, 2968, 2982, 2984 та від 12 квітня 2004 року №№ 3136, 3138, 3140, 3142.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не були учасниками правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, а тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність. Підстави для позбавлення права власності на об`єкти нерухомого майна не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки державі. Доводи прокурора про неправомірні дії відповідачів є безпідставними, оскільки відсутній чинний вирок суду, який би встановлював винуватість у скоєними ними будь-яких злочинів, так само відсутні інші судові рішення, які б встановили незаконність набуття відповідачами права на землю або правовстановлюючих документів попередніх власників спірних земельних ділянок. Таким чином, витребування спірних земельних ділянок у відповідачів не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном. Заявляючи вимоги про витребування земельних ділянок у відповідачів, прокурор не зазначив після якого недійсного правочину останні набули право власності на землю і яким рішенням встановлена недійсність даного правочину. Позовні вимоги фактично пред`явлені в інтересах не держави загалом, а в інтересах Кабінету Міністрів України. Однак прокурором не надано доказів про наявність виключного випадку для подання позову заступником прокурора Київської області, зокрема, чи була письмова вказівка Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України. Згідно позову спірні земельні ділянки знаходяться у межах населеного пункту - смт. Козин Обухівського району Київської області, але прокурор не вказує на необхідність захисту прав територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області. Обґрунтування позову стосується захисту загальнодержавної власності, разом з тим, прокурор не подав належних і допустимих доказів на підтвердження віднесення земель до лісового фонду, не обґрунтував порушення прав та законних інтересів Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

До повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (стаття 13 ЗК України).

Відповідно до частин першої, другої, пункту «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення (частини друга, третя статті 56 ЗК України).

Відповідно до частин першої статті 57 ЗК України, частини першої статті 17 ЛК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).

Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Виходячи з положень зазначених статей, право витребувати майно з чужого незаконного володіння має тільки власник цього майна.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

При цьому право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

В постановах Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15 було висловлено правову позицію, згідно з якою при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Головного слідчого управлінням Генеральної прокуратури України перебувало досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000148 за ознаками злочинів, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч.ч. 2, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 255 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 як продавцем та іншими відповідачами як покупцями були укладені нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у смт Козин Обухівського району Київської області.

В укладених відповідачами договорах зазначено, що ОСОБА_1 набув у власність спірні земельні ділянки згідно державних актів на право власності на землю серії ЯА №№ 864675, 864677, 864681, 864694 від 10 червня 2004 року, №№ 864701, 864697 від 11 червня 2004 року, серії ЯБ № 794450 від 10 червня 2004 року та №№ 794105, 794107 від 18 червня 2004 року, виданими на підставі договорів купівлі-продажу від 31 березня 2004 року №№ 2946, 2948, 2952, 2956, 2968, 2982, 2984 та від 12 квітня 2004 року №№ 3136, 3138, 3140, 3142.

Разом з тим, зі звітів та реєстрів про вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом Щур Н.Р. за період з 16 січня по 22 квітня 2004 року та протоколів допиту ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , встановлено, що в 2004 році ОСОБА_1 не укладав указаних договорів.

Державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_1 серії ЯА №№ 864677, 864675, 864681, 864694 від 10.06.2004, №№ 864701, 864697 від 11.06.2004, серії ЯБ №№ 794450 від 10.06.2004, №№ 794105, 794107 від 18.06.2004, що зазначені у вищевказаних договорах купівлі продажу як документи, що підтверджують право власності продавця, були видані Управлінню земельних ресурсів у Миронівському районі лише 22 грудня 2005 року та в подальшому передані Миронівському районному центру Державного земельного кадастру на підставі накладної від 14 липня 2006 року № 21. Другі примірники вказаних держаних актів, звіти щодо їх використання чи підтвердження реєстрації за ОСОБА_1 в органах земельних ресурсів також відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформації ДП «Київське лісове господарство» від 30 листопада 2011 року спірні земельні ділянки розташовані на території Козинської селищної ради у кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 та відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва (планшет № 1).

З урахуванням новедених норм правом розпоряджатися вказаними земельниим ділянками був наділений виключно Кабінет Міністрів України.

Заперечуючи проти задоволення позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, відповідачі не надали суду жодних доказів того, що у ОСОБА_1 були наявні правові підстави для набуття прав на спірні земельні ділянки та на спростування наведених обставин.

Відповідачі також не спростували інформацію ДП «Київське лісове господарство» і не порушували питання про призначення в справі відповідної земельно технічної експертизи.

Колегія не бере до уваги посилання відповідачів на те, що надані прокурором копії документів, які отримані в рамках кримінального провадження, не можуть бути належними доказами в даній справи, оскільки такі посиланян не відповідають вимогам ЦПК України.

Відповідно до ст 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Долучені до матеріалів справи прокурором документи є письмовими доказами та стосуються предмета спору, а тому підлягали оцінці в сукупності з іншими доказами.

Суд першої інстанції безпідставно послався на відсутність вироку суду, яким встановлена винуватість у скоєними відповідачами злочинів, та інших судових рішень, які б встановили незаконність набуття відповідачами права на землю або правовстановлюючих документів попередніх власників спірних земельних ділянок.

Позовні вимоги заявлені до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування майна з чужого володіння як до володільців спірних земельних ділянок, а не осіб, винних у вчиненні кримінальних правопорушень. Позовнів вимоги прокурора обгрунтовані тим, що в дійсності державні акти на право власності на земельні ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_1 серії ЯА №№ 864677, 864675, 864681, 864694 від 10.06.2004, №№ 864701, 864697 від 11.06.2004, серії ЯБ №№ 794450 від 10.06.2004, №№ 794105, 794107 від 18.06.2004 не видавалися, а підстави для вибуття земельних ділянок із державної власності були відсутні. Відтак, позивачем правильно обрано спосіб захисту права.Право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсними правочинів, за якими майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про витребування земельних ділянок, відповідають вимогам ст.ст. 387, 388 ЦК України.

Колегія суддів вважє безпідставниим посилання суду першої інстанції на добросовісність дій відповідачів. Суд першої інстанції зазначив, що відповідачі придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, а тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обґрунтування позову.

Водночас, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, відповідачі проявивши розумну обачність, могли та повинні була знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи та наявних у ній фотознімкам, спірні земельні ділянки вкриті лісистою рослинністю, що могло вказувати на віднесення їх до лісового фонду, і відповідачі, укладаючи договори могли виявити обачність та перевірити законність набуття попередніми титульними власниками прав на такі земельні ділянки. При цьому приватні інтерес відповідачів не можуть ставитися вище суспільного інтересу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про ненадання прокурором доказів про наявність виключного випадку для подання позову заступником прокурора Київської області, зокрема, письмової вказівки Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Російської Федерації», пункт 33 рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Російської Федерації»).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави у суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Генеральної прокуратури України або регіональної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

При цьому специфічні умови для представництва встановлені для тих випадків, коли позов пред`являється в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки має бути письмова вказівка чи наказ Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказані висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17 та у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року у справі № 372/391/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред`явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст.81 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб.

Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи наявність права на звернення із даним позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, прокурор зазначав, що у даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави через порушення земельних прав народу України, що виразилося у безпідставному вибутті імперативно обмежених у цивільному обороті земель лісогосподарського призначення з власності держави за відсутності відповідного рішення уповноваженого органу державної виконавчої влади, а також через нездійснення захисту цих інтересів Кабінетом Міністрів України, як законним їх розпорядником. Так, предметом спору по суті у даній справі є землі лісогосподарського призначення, стосовно яких законом установлено обмеження щодо використання в цивільному обороті (ст.ст. 56, 57, 84 ч. 4 Земельного кодексу України та ст. 17 Лісового кодексу України), оскільки усі ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, усі ліси на території України становлять державний лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на убезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, вирішення питань державного правління у сфері, зокрема, охорони навколишнього природного середовища та природокористування.

До основних повноважень Кабінету Міністрів України згідно з 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» у сфері охорони навколишнього природного середовища належить здійснення в межах своїх повноважень державного управління у сфері охорони та раціонального використання землі, її надр, водних ресурсів, рослинного і тваринного світу, інших природних ресурсів.

Проте, до компетенції Кабінету Міністрів України не входять повноваження контролю у сфері земельних правовідносин, тобто він не має функцій по виявленню порушень у цій сфері. Зокрема, до безпосередніх повноважень Кабінету Міністрів України не віднесено функцій здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має законної можливості витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, інформації відносно власників та користувачів земельних ділянок, підстав укладення правочинів між фізичними особами, тощо, особливо вважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб`єктами владних повноважень.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Отже, будучи особою, що реалізує від імені держави права власника спірних земель, Кабінет Міністрів України не міг та фактично не здійснив захист порушених прав держави на спірні земельні ділянки, оскільки не має механізму одночасного самостійного встановлення та збирання доказів порушення права власності держави, яке є предметом судового розгляду у даній справі, для подальшого звернення до суду з позовом.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру» наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень, в інтересах якого прокурор вживає заходи представницького характеру.

На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою області листом від 01.06.2017 № 05/1-1641вих-17 повідомлено Кабінет Міністрів України про встановлені порушення вимог земельного законодавства та права власності держави на спірні землі лісогосподарського визначення, що Кабінет Міністрів України підтримано і не оскаржено.

Повертаючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав на необхідність з`ясування питання щодо наявності виключного випадку для подання позову першим заступником прокурора Київської області у даній справі, зокрема чи була письмова вказівка чи наказ Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

На виконання вказівок Верховного Суду прокурором долучено до матеріалів справи лист заступника Генерального прокурора України Стрижевської A.A. від 09.02.2017 № 05/1-46вих-17, згідно якого прокуратурі Київської області доручено пред`явлення позову щодо спірних земель лісогосподарського призначення загальною площею 6 га.

Крім того прокурор зазначив, що право пред`являти позови в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України прокуратурам обласного рівня надано згідно п. 6.4 наказу Генерального прокурора України від 28.05.2015 «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень».

З урахуванням викладеного, у колегії суддів наявні всі підстави вважати доведеними підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України у даній справі.

Відповідно, вимоги Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про витребування земельних ділянок підлягають задоволенню.

Колегія суддів не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до поданих представникамивідповідачів заяви.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи зі змісту ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Верховний Суд України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначив, що відповідно до Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Заявляючи про сплив позовної давності, представники відповідачів посилалися на те, що прокурор був обізнаний про порушення прав ще у 2008 році, оскільки тоді прокурором було порушено кримінальну справу за фактом підробки державних актів, на підставі яких земельні ділянки вибули з власності держави.

Разом з тим, такі посилання не відповідають нормам чинного законодавства. Як було зазначено, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України як належного розпорядника землі. Визначальним для визначення початку перебігу строків позовної давності в даній справі є момент, з якого саме Кабінет Міністрів України дізнався про порушення права власності на спірні земельні ділянки. Саме по собі здійснення прокурором процесуальних дій по факту підробки документів в рамках кримінального провадження не впливає на перебіг позовної давності для Кабінету Міністрів України, який є належним розпорядником спірних земель.

Як вбачається з матеріалів справи, представник Кабінету Міністрів України подав пояснення, в якому зазначив, що Кабінету Міністрів України про вказані порушення раніше, а саме, до звернення прокурора, відомо не було, оскільки рішення про передачу у власність спірних земельних ділянок не приймалися.

Прокурор зазначив, що Кабінет Міністрів України дізнався про порушення права державної власності на спірні земельні ділянки після отримання ним листа від 01.06.2017 № 05/1-1641вих-17, яким повідомлено про встановлені порушення вимог земельного законодавства та права власності держави на спірні землі лісогосподарського визначення.

При цьому відповідачами не спростовані вказані обставини та не надано доказів на підтвердження того, що Кабінету Міністрів України було відомо про порушення прав раніше.

Позов прокурора в інтересах Кабінету Міністрів України поданий до суду 13 червня 2017 року. З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем було пропущено строки позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Враховуючи викладене, рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь Київської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір, сплачений у суді першої, апеляційної та касаційної інстанції, в загальному розмірі 30 560,00 грн.

Пропорційно до задоволених вимог до кожного із відповідачів в залежності від вартості земельних ділянок кожного із них, які підлягають витребуванню, з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури підлягає стягненню 1528,00 грн. судового збору; з ОСОБА_2 - 2750,40 грн. судового збору; з ОСОБА_3 на користь Київської обласної прокуратури - 15280,00 грн. судового збору.; з ОСОБА_4 - 5195,20 грн. судового збору; з ОСОБА_5 - 1222,40 грн. судового збору; з ОСОБА_6 - 2750,40 грн. судового збору; з ОСОБА_7 - 2750,40 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабець І. задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Державне підприємство «Київське лісове господарство», ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про витребування земельних ділянок задовольнити.

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 1,0 га з кадастровим номером :06:012:0007;

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0002;

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,3 га з кадастровим номером :06:011:0019;

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 3,0 га з кадастровими номерами: :06:012:0006, :06:012:0004;

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку загальною площею 0,2 га з кадастровим номером :06:011:0019;

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_6 земельну ділянку загальною площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0014;

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку загальною площею 0,5 га з кадастровим номером :06:011:0013.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури 1528,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Київської обласної прокуратури 2750,40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Київської обласної прокуратури 15280,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Київської обласної прокуратури 5195,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Київської обласної прокуратури 1222,40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Київської обласної прокуратури 2750,40 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Київської обласної прокуратури 2750,40 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Стрижеус А.М.

Матвієнко Ю.О.