Справа № 161/5847/22
Провадження № 2/161/2673/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 жовтня 2022 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого - судді Філюк Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Луцької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Виконавчий комітет Луцької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , яка перейменована згідно рішення Луцької міської ради від 25.11.2008 року № 820-1). В даному житловому будинку зареєстровані її племінник ОСОБА_2 разом зі своїми синами, її внуками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що ОСОБА_2 разом із дітьми є лише зареєстрованим, але з 20 травня 2020 року проживають за іншою адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний будинок належить на праві власності його дружині.
Звернення до суду з цим позовом зумовлено тим, що факт реєстрації відповідачів в належному їй помешканні впливає на обсяг прав власника майна, зокрема, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються її права, оскільки вона несе ці витрати самостійно.
З огляду на наведене позивач просить визнати ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_3 .
Ухвалою від 27 травня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Станом на 20 жовтня 2022 року до суду від відповідачів відзив на позовну заяву не надходив.
20 жовтня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єлова В.А. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити. В заяві від 21 вересня 2022 року щодо заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі ОСОБА_2 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Представник третьої особи Шульган Ф.П. подав суду заяву про розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову та ухвалення заочного рішення не заперечує.
Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явились в судове засідання, відзиву на позов не подали та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав.
Суд з матеріалів справи встановив, що позивач є власником житлового будинку по АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 жовтня 2022 року.
Згідно рішення Луцької міської ради від 10 вересня 2008 року № 30/198 про перейменування АДРЕСА_5 .
Також, як вбачається з копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку АДРЕСА_4 , в нижньому правому кутку проставлена відмітка виконавчого комітету Луцької міської ради від 05.05.2009 року , АДРЕСА_4 перейменовано на АДРЕСА_6 згідно рішення Луцької міської ради від 25.11.2008 року № 820-1 (а.с.9).
Згідно з довідкою про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої 2.12.2021 року Департаментом ЦНАП Луцької міської ради, за адресою: АДРЕСА_6 станом на 22.12.2021 року зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.14).
З відповіді Лищенського старостинського округу Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 09 серпня 2022 року № 26 на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Єлова В.А. вбачається, що адміністрацією старостинського округу сіл Лище та Воротнів спільно зі службою у справах дітей Підгайцівської сільської ради проведено перевірку матеріально-побутових умов проживання гр.. ОСОБА_2 та його дітей, що проживають за адресою АДРЕСА_2 - без реєстрації (а.с.46).
Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 № 344/9319/19.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в жилому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).
На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Крім того, нормами, визначеними в ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Зазначене дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини її не проживання за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.
Таким чином, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.
Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в будинку позивача, однак за власним бажанням, добровільно залишили помешкання понад рік тому, тобто визначили собі інше місце проживання, спірним житлом не користується, не беруть участі в його утриманні. Наведене свідчить, про втрату ними інтересу до такого житлового приміщення.
З огляду на викладене, суд приходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог, також в частині визнання неповнолітніх осіб, такими, що втратили право користування житлом, оскільки реєстрація неповнолітніх дітей в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.
З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право користування житлом, а саме: житловим будинком АДРЕСА_6 .
Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом Волинської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ; паспорт серії НОМЕР_2 );

Відповідач: ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ; паспорт № НОМЕР_3 );

Відповідач: ОСОБА_4 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 ).

Дата складення повного тексту заочного рішення 21 жовтня 2022 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т. М. Філюк