Номер провадження 2/522/2620/22
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2022 року Приморський районний суд міста Одеси у складі

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Лукашкіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю та встановлення порядку користування квартирою

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеса перебуває цивільна справа №522/15677/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю та встановлення порядку користування квартирою.

У вересні 2020 р. до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.09.2020 р. було відкрито провадження за даною справою.

В листопаді 2020 р. до Приморського районного суду м. Одеси надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю та встановлення порядку користування квартирою.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.02.2021 р. було прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та встановлення порядку користування квартирою, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом

Ухвалою Приморського районного суду від 29.09.2020 р. було часткового задоволено заяву представника ОСОБА_1 про забезпечення позову і накладено арешт на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23034249).

В судовому засіданні 25.02.2021 року судом ухвалено залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 .

Ухвалами суду від 25.02.2021 р. та від 31.05.2021 р. були задоволені клопотання представника ОСОБА_1 про витребування спадкових справ, що були оформлені після смерті: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 23.11.2021 р. було задоволено лопотання представника ОСОБА_1 про витребування із Комунального некомерційного підприємства «Міська лікарня №5» Одеської міської» відомостей про звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою.

21.07.2022 р. ухвалою суду підготовче провадження було закрито і справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Марченко К.Б. у судове засідання не прибули. Про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Надала письмові пояснення в яких просила суду розглянути справу по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Зважаючи на те, що саме позивачка є ініціатором судового розгляду справи, оскільки саме вона звертається до суду із позовом, такий статус накладає на вказаного учасника справи певні обов`язки за порушення яких суд може прийняти несприятливе для позивача рішення.

За приписами ч.1,2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Таким чином, суд вважає, що неявка у судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник адвокат Марченко К.Б. є неповажною, а тому розглядає праву у їх відсутність.

Представником позивача ОСОБА_1 були надані до суду письмові пояснення в яких вона підтримала заявлену позовну заяву, наполягала на її задоволенні посилаючись на те, що ОСОБА_1 , не дивлячись на наявність заповіту, мав право на обов`язкову частку у спадку, що залишився після смерті його дружини ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також право на обов`язкову частку мав ї їх сумісний син ОСОБА_5 , який хворів на онкологічне захворювання, а томуСвідоцтво про право на спадщину, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.02.2009 р. за № 6-238 дочці ОСОБА_4 ОСОБА_7 на 1/3 частину спірної квартири являється незаконним.

Також в письмових поясненнях представник ОСОБА_1 адвокат Марченко К.Б. пояснила, що після смерті сина позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач, не дивлячись на наявність заповіту, мав право на обов`язкову частку у спадку після сина, а написана ним заява нотаріусу про відмову від отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті сина не являється відмовою від прийняття спадщини, а тому Свідоцтво про право на спадщину, видане Шостою одеською державною нотаріальною конторою 03.08.2010 р. за № 6-1024 ОСОБА_7 на 1/3 частку спірної квартири являється незаконним.

У зв`язку із викладеним, представник позивача просила визнати Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 28.08.2020 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Г.Б. та зареєстроване в реєстрі за № 717 на ім`я відповідачки за первинним позовом - ОСОБА_2 недійсним в частині 11/36 часток квартири.

У задоволенні зустрічного позову представник позивача ОСОБА_1 просила відмовити у повному обсязі не наводячи будь-яких доводів.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 у судове засідання не прибула. Про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Пугач Р.І. у судове засідання не прибув, надав суду заяву в якій просив суд розглянути справу на підставі наданих сторонами доказів та відмовити у задоволенні первісного позову у повному обсязі і задовольнити зустрічну позовну заяву у повному обсязі.

Також представником ОСОБА_2 адвокатом Пугач Р.І до суду були надані відзив на позовну заяву у якому він просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі посилаючись на те, що при видачі 28.08.2020 р. Свідоцтва про право на спадщину за законом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Г.Б. ніякі норми закону порушені не були, оскільки раніще видані у 2009 та 2010 роках 2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 ніяким оспорені або скасовані не були, строк на їх оскарження минув і ОСОБА_2 мала законне право на отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Також адвокатом Пугач Р.І. була подана заява про застосування строку позовної давності до вимог про визнання:

-Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.02.2009 р. за № 6-238, виданого ОСОБА_7 ;

-Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 03.08.2010 р. за № 6-1024 ОСОБА_7 , оскільки позивачем ОСОБА_1 пропущений строк звернення із позовом для визнання цих свідоцтв недійсними.

Окрім того, представником ОСОБА_2 адвокатом Пугач Р.І. були подані до суду заперечення на письмові пояснення представника позивача, в яких він вказав, що письмові пояснення не можуть бути являтись заявою про зміну предмету позову, оскільки така заява повинна була бути подана до закінчення підготовчого провадження, а тому суд повинен розглядати справу в межах заявлених позовних вимог.

Також він пояснив, що позивачем не наведено будь-яких законних підстав для визнання Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28.08.2020 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Г.Б. на ім`я ОСОБА_2 . ОСОБА_2 право власності на вказане нерухоме майно отримано на законних підставах. Два Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані кожне на 1/3 частку спірної квартири, на ім`я ОСОБА_7 у 2009 та 2010 роках до теперішнього часу ніким на скасовані та не визнані недійсними і окрім того, строк позовної давності для оскарження цих свідоцтв ОСОБА_1 пропущений.

Окрім того, а ні позивачем ОСОБА_1 , а ні його представником не надано будь-яких доказів того, що його син ОСОБА_5 мав право на обов`язкову частку у спадкуванні після смерті ОСОБА_4 .

Пояснення представника ОСОБА_1 про те, що написавши 18.02.2010 р. нотаріусу заяву про відмову від отримання свідоцтва на обов`язку частку спадщини, що залишилась після смерті сина- ОСОБА_5 , він начебто не відмовлявся від прийняття спадку являються спробою ввести суд в оману і не можуть прийматись як доказ таких його дій.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 по зустрічному позову, то вони засновані на вимогах закону і підлягають задоволенні у повному обсязі, тим більше, що а ні ОСОБА_1 , а ні його представник не надали до суду а ні відзиву на дану, позовну заяву, а ні будь-яких своїх заперечень з цього приводу.

У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Ніяких пояснень щодо заявлених первісного та зустрічного позовів не надала.

Суд, дослідивши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що:

Відповідно до «Свідоцтва про власності на житло від 13.10.1997 р. № НОМЕР_3 », записаного та зареєстрованого в реєстраційну книгу № 11-9837 від 13.10.1997 р. квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві загальної частково власності: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , по 1/3 частки кожному.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.02.2009 р. на ім`я ОСОБА_7 було видано, після смерті ОСОБА_4 , Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку спірної квартири, яке зареєстроване в реєстрі за № 6-238. Право власності зареєстровано за ОСОБА_7 . Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 19.03.2009 р. номер запису: 1, в книзі 674пр-59, реєстраційний номер: 23034249. Дане свідоцтво було видане після смерті ОСОБА_4 дружини ОСОБА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Шостою одеською державною нотаріальною конторою 03.08.2010 р. на ім`я ОСОБА_7 було видано, після смерті ОСОБА_5 , Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку спірної квартири, яке зареєстроване в реєстрі за № 6-1024. Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 02.10.2010 р. номер запису: 1, в книзі 744пр-86, реєстраційний номер: 23034249. Дане свідоцтво було видано після смерті ОСОБА_5 сина ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 в 08 год. 50 хв. ОСОБА_1 до Шостої одеської державної нотаріальної контори була подана заява про те, що він, після роз`яснення йому право на обов`язкову частку у спадку, що залишився після смерті його сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовляється від такої частки. Дана заява зареєстрована за № 187 (т. 2 а.с. 183).

Таким чином, 2/3 частин квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належали ОСОБА_7 , дружині батька ОСОБА_2 ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла (т. 2 а.с 73).

Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 являвся її чоловік ОСОБА_6 (свідоцтво про одруження т. 2 а.с. 26), який прийняв спадок після ОСОБА_7 , але не встиг за життя оформити право власності на це нерухоме майно.

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого відділом ЗАГС Київського району м. Одеси 23.09.1986 р., актовий запис № 2432, ОСОБА_2 являється дочкою ОСОБА_6 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 26.02.2020 р. Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 1908 (т. 2 а.с. 9).

Згідно із ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 являлись: його дочка ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 , виданого Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області 27.11.2019 року, актовий запис № 4094.

На момент смерті батька ОСОБА_2 ОСОБА_6 до складу спадкового майна входили:

-2/3 частини квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

-квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

У зв`язку із цим між спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений 28 серпня 2020 року «Договір про поділ спадщини», посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Грабчук Г.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 716 (т. 2 а.с.82-83)

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видано 28.08.2020 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Галиною Борисівною та зареєстровано в реєстрі за № 717, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить 2/3 часток квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м.

Право власності ОСОБА_2 на вказані 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 182 ЦК України, зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.08.2020 р. в 18 год. 19 хв. 27 сек., що підтверджується відповідним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали позову, розглядаючи його в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що заявлений первісний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Підставою для свого позову ОСОБА_1 вказує порушення його право на спадкування при видачі свідоцтв про право на спадщину, що були видані дочці його дружини ОСОБА_7 після смерті його дружини ОСОБА_4 та його сина ОСОБА_5 .

У своїй позовній заяві позивач стверджував, що начебто не знав про те, що 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_7 на підставі двох свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих у 2009 та 2010 роках відповідно, і що він взагалі не знав про існування цих заповітів.

Але таке твердження позивача спростовується матеріалами спадкових справ, що були витребувані за клопотанням представника самого ОСОБА_1 .

Так, 2/3 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належали ОСОБА_7 :

-1/3 частка належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.02.2009 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 6-238. Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 19.03.2009 р. номер запису: 1, в книзі 674пр-59, реєстраційний номер: 23034249. Дане свідоцтво було видане після смерті ОСОБА_4 дружини ОСОБА_1

- 1/3 частка належала на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 03.08.2010 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 6-1024. Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 02.10.2010 р. номер запису: 1, в книзі 744пр-86, реєстраційний номер: 23034249. Дане свідоцтво було видано після смерті ОСОБА_5 сина ОСОБА_1 .

Ці два свідоцтва про право на спадщину за заповітом до теперішнього часу ніким не оспорені і не визнані недійсними, а отже не можуть вважатись такими, що не існують та являються недійсними і відповідно, посвідчуючи Свідоцтво про право на спадщину за законом 28.08.2020 р. приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Г.Б., не могла відмовити у видачі такого свідоцтва.

Про існування двох свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 достовірно знав позивач ОСОБА_1 , оскільки:

18.02.2010 р. в 08 год. 50 хв. ним до Шостої одеської державної нотаріальної контори була подана заява ОСОБА_1 про те, що він, після роз`яснення йому право на обов`язкову частку у спадку, що залишився після смерті його сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовляється від такої частки. Дана заява зареєстрована за № 187 (т. 2 а.с. 183).

ОСОБА_1 була надана довідка із дільниці № 7 Житлового-комунального об`єднання «Портофранківський» від 04.02.2010 р. про те, що у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 він зареєстрований та проживає сам (т. 2 а.с. 186).

Нотаріусу надано свідоцтво про народження ОСОБА_5 (т.2 а.с 188).

ОСОБА_1 нотаріусу надано власний паспорт на ім`я ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 193-194).

ОСОБА_1 надано «Свідоцтво про власності на житло від 13.10.1997 р. № НОМЕР_3 », яке записано та зареєстроване в реєстраційну книгу № 11-9837 від 13.10.1997 р., відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві загальної частикової власності: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .

При цьому на зворотній стороні «Свідоцтва про власності на житло від 13.10.1997 р. № 101306» зроблена відмітка: «10 лютого 2009 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 6-238 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 (одну третю) вказаної у даному Свідоцтві квартири, яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . ІНФОРМАЦІЯ_7 . Державний нотаріус Ю.О. Вахненко» (т. 2 а.с. 189).

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 25940271 від 22.04.2010 р. власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 являлись:

А) ОСОБА_7 на підставі свідоцтво про право на спадщину № 6-238 від 10.02.2009 р., виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою в розмірі 1/3 частки квартири.

Б) ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 13.10.1997 р. № НОМЕР_3 записаного та зареєстрованого в реєстраційну книгу № 11-9837 від 13.10.1997 р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради в розмірі 1/3 частки квартири.

В) ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 13.10.1997 р. № НОМЕР_3 записаного та зареєстрованого в реєстраційну книгу № 11-9837 від 13.10.1997 р., виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради в розмірі 1/3 частки квартири (т. 2 а.с. 195).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 достовірно знав про існування 2 свідоцтв про право на спадщину за заповітом ще з лютого 2010 року і якщо він вважав, що видачею цих свідоцтв та державною реєстрацією на підставі них права власності на 2/3 частки квартири за ОСОБА_7 , було порушено його право власності на частку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , то він мав право звернутись із позовом до суду про визнання цих свідоцтв частково чи повністю недійсним.

Однак, до вересня 2020 року ОСОБА_1 нікуди не звертався з приводу захисту своїх начебто порушених права, тобто він був згодним із існуванням цих свідоцтв і ніяким чином їх не оспорював.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється в 3 роки.

На підставі ч.ч. 1,3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Ст. 262 ЦК України передбачає, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Підстав, передбачених ст. 263 ЦК України, для зупинення перебігу позовної давності ОСОБА_1 або ж його представником не наведено і їх не має.

Відповідно до вимог ст. 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності у даному випадку не було і ніяких доказів цього позивачем не наведено.

Таким чином, термін позовної давності почав текти з 18.02.2010 року і закінчився в 19.02.2013 року. Ніяких поважних причин пропуску строку позовної давності під час розгляду даної справи позивач не наводить, бо їх взагалі не має.

На підставі ст. 120 ЦПК України, строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Ч.1 ст. 126 ЦПК України встановлює, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Ч.3 ст. 267 ЦК України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України закінчення позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 подано позовну заяву про захист його порушеного права на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 після закінчення строку позовної давності для захисту такого порушеного права без поважних причин для відновлення такого строку, а отже у задоволенні позову необхідно відмовити.

Що стосується проведеного в письмових поясненнях від 05.10.2022 р. представника позивача поділу часток спірної квартири, на яку начебто має право ОСОБА_1 в результаті спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сина ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , то такий розрахунок не ґрунтується на вимогах закону.

На підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

На момент смерті ОСОБА_4 , що залишила заповіт, відповідно до якого 1/3 частину спірної квартири вона заповідала своїй дочці ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 168), в неї було 3 спадкоємці за законом:

-ОСОБА_8 ,

-Син ОСОБА_5 ,

-Чоловік ОСОБА_1 .

І тільки ОСОБА_1 на той момент являвся непрацездатним, а отже мав право на обов`язкову долю у спадку, яка складала б 1/18 частку квартири за адресою:

АДРЕСА_1 доказів того, що син ОСОБА_4 ОСОБА_5 на момент її смерті мав право на обов`язкову частку у спадку позивачем не надано і в матеріалах справи не має.

Після смерті ж ОСОБА_5 , що залишив заповіт, відповідно до якого 1/3 частину спірної квартири він заповідав своїй сестрі ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 187), в нього було 2 спадкоємці за законом:

-сестра ОСОБА_7 ,

-батько ОСОБА_1 .

І тільки ОСОБА_1 на той момент являвся непрацездатним, а отже мав право на обов`язкову долю у спадку, яка складала б 1/18 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, своєю заявою, поданою ним 18.02.2010 р. в 08 год. 50 хв. до Шостої одеської державної нотаріальної контори він, після роз`яснення йому право на обов`язкову долю у спадку, що залишився після смерті його сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовляється від такої частки. Дана заява зареєстрована за № 187 (т. 2 а.с. 183).

Тому ОСОБА_1 мав право тільки на 1/18 частку від квартири за адресою: АДРЕСА_1 , як обов`язкову частку у спадку, але не став вживати будь-яких дій чи заходів для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_7 , виданого Шостою одеською державною нотаріальною конторою 10.02.2009 р. та зареєстрованого в реєстрі за № 6-238.

Таким чином, у зв`язку із тим, що при видачі 28.08.2020 р. ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину за законом приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Галиною Борисівною та зареєстрованого в реєстрі за № 717 не було допущено ніякого порушення закону, ОСОБА_2 мала законне право на спадкування; вона не була усунена від спадкування; наявні юридичні факти, що давали їй підстави набути право на спадкування; свідоцтво їй видано в порядку спадкування за законом; до свідоцтва було включено тільки майно, що належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, то ніяких законних підстав для задоволення позовних вимог до неї не має, а отже в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

Згідно вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі положень ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

На підставі п. 4 ч. 2 ст. 43 та ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони по справі зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом.

Ст.1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 , то відповідно до вимог ст. 328 ЦК України ОСОБА_2 , правомірно набуто право власності на вказані вище 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставах, що не заборонені законом.

В той же час, відповідач ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав перешкоджає ОСОБА_2 користуватися її приватною власністю, а саме 2/3 частками квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м., та має наступні характеристики: - житлова кімната площею 22,0 кв.м.; - лоджія площею 3,2 кв.м., - житлова кімната площею 14 кв.м.; - лоджія площею 1,5 кв. м.; - кухня площею 9,5 кв.м.; - туалет площею 1,3 кв.м.; - ванна кімната площею 2,9 кв.м.; - коридор площею 10,9 кв.м.; - комора площею 1,8 кв.м.

Ці дії відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 є такими, що порушують вимоги закону з огляду на наступне:

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-УІ, суди України при розгляді справ застосовують конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ст. 17 Загальної декларації прав людини відповідно до якої кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Ст. 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до вимог ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч. 2 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Як слідує із ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 321 ЦК України).

Ніяких законних підстав для позбавлення ОСОБА_2 права власності на належну їй частку спірної квартири або ж обмеження її права використовувати цю частку не має.

Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлює, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як слідує із ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлює, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як слідує із ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із ч. 1 ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

З метою усунення цих перешкод у користуванні приватною власністю, ОСОБА_2 з верталась із письмовою пропозицією до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою, яка була отримана ОСОБА_1 10.09.2020 р., але ніякої відповіді ним не надано у зв`язку із чим і була змушена звернутись до суду із даною позовною заявою.

Ч. 4 ст. 9 ЖК України встановлює, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ст. 155 ЖК України передбачає, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Ч. 2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі задоволення позову інші судові витрати, які пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Згідно із частиною 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з п.58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі, а у зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 83, 89, 141, 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним в частині 4/9 часток квартири Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 , що видане 28.08.2020 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Галиною Борисівною та зареєстровано в реєстрі за № 717 у повному обсязі.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні приватною власністю та встановлення порядку користування квартирою задовольнити повністю.

Встановити наступний порядок користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 :

- у користування ОСОБА_2 виділити житлову кімнату площею 22,0 кв.м. та лоджію площею 3,2 кв.м. квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23034249),

- у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею 14 кв.м. та лоджію площею 1,5 кв. м. квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23034249),

- в загальному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_1 залишити: кухню площею 9,5 кв.м., туалет площею 1,3 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., коридор площею 10,9 кв.м., комору площею 1,8 кв.м. квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23034249).

Усунути спричинені ОСОБА_1 перешкоди в користуванні належними ОСОБА_2 2/3 частками квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 67,1 кв.м., житловою площею 36,0 кв.м., шляхом зобов`язання ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключів від вхідних дверей даної квартири.

Вселити ОСОБА_2 в квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Арешт на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23034249), накладений з метою забезпечення позову на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 29 вересня 2020 року, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору 2522 (дві тисячі п`ятсот двадцять дві) грн. 40 коп.

Позивач за первісним позовом: ОСОБА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 , Адреса: АДРЕСА_5 .

Відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 , Адреса: АДРЕСА_6 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення складено 10.11.2022 року.

Суддя

07.11.2022