Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/1543/21
Номер провадження2/711/176/22
РІШЕННЯ
21 жовтня 2022 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді Демчика Р.В.,
при секретарі Кофановій А.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідача ОСОБА_4 ,
третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 ,-
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 .
Позов обґрунтовує тим, що з 07.10.2006 року по 09.03.2021 року вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 , який було розрізано рішенням Черкаського районного суду від 09.03.2021 року.
Вищевказана земельна ділянка була набута нею та відповідачем у власність за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти та за спільною згоди, а тому належить нам на праві спільної сумісної власності подружжя.
Під час шлюбу за рахунок спільного сімейного бюджету та спільною працею на спірній земельній ділянці вони побудували житловий будинок з господарськими будівлями та з 2017 року проживаємо в ньому разом з малолітньою дитиною однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 .
Вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями був побудований нею та відповідачем за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі за спільні сумісні кошти та спільною працею і зусиллями, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки між ними існує майновий спір, згоди про добровільний поділ спільної сумісної власності майна до теперішнього часу між ними не досягнуто, відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спільним майном, побив та вигнав з будинку, замінив вхідні замки у будинку у зв`язку з чим позбавив її можливості потрапити до будинку та проживати в ньому, хоча житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, і вона, як співвласник, має повне право на це, тому має намір поділити спірне нерухоме майно, придбане і побудоване під час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та за їхньою спільною згодою шляхом визначення за нею Ѕ частки земельної ділянки та Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та просити суд про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення до житлового будинку.
Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 житловим будинком з господарськими будівлями, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_6 до даного житлового будинку та заборони ОСОБА_4 чинити їй перешкоди в користуванні даним житловим будинком.
Стягнути з ОСОБА_4 на іі користь понесенні судові витрати.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08.04.2021 року відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
29.04.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову.
У відзиві вказує на те, що з моменту укладання шлюбу і по 2018 року їхня сім`я мала фінансові труднощі, так як у нього не було постійної роботи, а позивачка взагалі не працювала.
В 2013 році він дізнався від свого батька - ОСОБА_5 , що батько для ведення садівництва, підібрав земельну ділянку площею 0,0628 га, яка розташована за адресою: м. Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівничих товариств «Садівник», має намір її придбати та побудувати на ній садівничий будинок.
Він попросив у батька про допомогу у вирішенні своїх проблем, і батько, знаючи про їх з позивачкою фінансові труднощі, погодився.
Вони з батьком - ОСОБА_5 домовилися про те, що батько дає йому в борг гроші в сумі 7510 доларів США для купівлі вибраної ним (батьком) земельної ділянки площею 0,0628 га, а він, як позичальник, зобов`язується на ці гроші купити й оформити на своє ім`я вище вказану земельну ділянку, і повернути йому позикодавцю борг в сумі 7510 доларів США до 24.11. 2019 року. Так само вони домовилися, про те, що у випадку неповернення ним позики в термін до 24.11.2019 року, він зобов`язується передати у власність позикодавця вище вказану земельну ділянку, яку повинен купити, за умовами даного договору, на позичені у нього кошти.
Договором вони також визначили, що на придбаній земельній ділянці, спочатку батько для себе, за свої гроші, побудує садовий будинок, а після цього і він, але вже за свої гроші, побудує на цій же земельній ділянці другий садовий будинок для себе. Крім того домовлено, що після побудови першого садового будинку він з своєю сім`єю зможе в ньому проживати.
24.11.2013 року, в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 батько передав йому гроші в сумі 7510 доларів США, а він отримавши позику, написав і надав батькові розписку про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі.
25.10.2013 року ним був укладений та підписаний договір позики.
Далі, на виконання договору, він на позичені та свої кошти придбав земельну ділянку площею 0,0628 га, яка розташована за адресою: м. Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівничих товариств «Садівник».
З 2013 по 2017 роки його батько, закупивши на свої гроші необхідні будівельні матеріали самочинно побудував для себе на земельній ділянці садовий будинок, який фактично є його власністю.
Після цього, в 2017 році, отримавши дозвіл від позикодавця на проживання в його садовому будинку, у відповідності до умов договору, вони з позивачкою й донькою перебралися з орендованої квартири до садівничого будинку, і почали в ньому проживати.
Переживши скрутні фінансові часи, в які вони відчуваючи постійну нестачу грошей, вимушено відмовляли собі в гарному одязі, здоровому харчуванні, виїздах на відпочинок до моря і за кордон, та багато в чому іншому. Намагаючись це компенсувати він виконував фактично усі забаганки позивачки та бажання доньки. Заповнив їхні гардероби необхідним одягом, оплачував виїзди для оздоровлення на курорти до моря та на відпочинок за кордон, купував їм як необхідні, так і цінні речі.
Тому у визначений договором строк 24.11.2019 року позику він не повернув.
Але з причини того, що позивачка несподівано категорично відмовилася дати свою згоду на нотаріальну передачу у власність позикодавця земельної ділянки, договір в частині передачі у власність позикодавця земельної ділянки виконано не було.
23.12.2020 року, відповідачка, забравши свої речі і документи, перебралася жити до свого коханця де проживає по даний час. Після нього позивачка періодично приходила на адресу його проживання, вчиняла сварки, провокувала конфлікти, кидаючись на нього з кулаками. В подальшому, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.03.2021 року шлюб було розірвано.
З моменту укладання шлюбу і по 2018 рік у нього не було постійної роботи, а позивачка взагалі ніде не працювала і не працювала до розірвання шлюбу. Тому у них в листопаді 2013 року не було грошей необхідних для придбання земельної ділянки.
Завдяки умовам договору, укладеного ним в інтересах сім`ї, було одержано й використано на потреби сім`ї - на купленій в листопаді 2013 року земельній ділянці його батько (позикодавець) збудував перший садовий будинок в якому їх сім`я безоплатно проживала з 2017 року, і тим самим у сім`ї відпала необхідність витрачати зайві кошти, яких і так не вистачало на оренду житла.
Але в порушення умов договору борг у 2019 році він не повернув, і земельну ділянку на ім`я батька нотаріально не переоформив з причини відмови позивачки надати на це згоду
Позику не повернуто, земельна ділянка куплена за гроші позикодавця, але із-за дій позивачки ця власність залишається оформленою за ним, хоча фактично ця власність належить його батьку (позикодавцю).
Також вказав, що до майна подружжя входять не лише об`єкти матеріального світу - речі, а й належні подружжю обов`язки (борги), тому якщо за договором боржником є лише один з подружжя, як у даному випадку, то незважаючи на це, закон передбачає можливість «майнової дальності» другого з подружжя, у даному випадку відповідачки - згідно із ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладене на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержано за договором, використано на її потреби.
Також зазначає, що в дійсності ж перший садовий будинок на земельній ділянці з 2013 по 2017 роки збудував особисто його батько, який необхідні будівельні матеріали купував за свої гроші, тому цей будинок є його власністю, а їх спільною з позивачкою власністю. Крім того ніяких господарських будівель на цій ділянці не будувалося.
Стосовно дозвільних документів на будівництво на земельній ділянці садового, а не житлового будинку, то він збудований самочинно.
Вимоги позивачки про усуненню перешкод в користуванні житловим будинком та реалізації права на проживання в ньому, не має законодавчого підґрунтя, так-як садовий будинок не є їхньою спільною сумісною власністю набутою в шлюбі, тому що збудований не їхньою спільною працею, а його батьком, який за свої гроші купив необхідні будівельні матеріали і побудував його.
Той факт, що його батько дозволяв позивачці, яка на той час була членом його сім`ї, проживати в його садовому будинку не є законодавчою підставою для задоволення висунутих вимог про примусове вселення і надання права на проживання на даний час.
17.05.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просила суд задовольнити позовні вимоги повністю.
Зазначила, що статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Посилання у договорі позики від 25.11.2013 про передачу кредитору нерухомого майна замість грошових коштів в іноземній валюті у разі не повернення боргу у строк до 23.11.2019 року за відсутності укладеного окремо нотаріально посвідченого договору застави індивідуального визначеного нерухомого майна подружжя або іншого правочину, яким замінюється виконання зобов`язання, а також письмової згоди позивача на його відчуження суперечить правовій природі договору позики та закону.
А відтак, зобов`язання відповідача у розписці від 24.11.2013 року щодо передачі у власність свого батька у разі не повернення грошової суми в розмірі 7510 доларів США земельної ділянки площею 0,0628 ґа, без зазначення її кадастрового номера не означає, що йдеться саме про спірну земельну ділянку, яка є предметом спору у даній справі.
21.07.2021 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому відповідач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позов них вимог в повному обсязі.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.07.2021 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі залучено ОСОБА_5 , як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
15.09.2021 року до суду надійшло пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , в якому він просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав. які зазначені відповідачем ОСОБА_4 у своєму відзиві.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.10.2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19.10.2021 року закрите підготовче провадження у справі.
Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити його повністю.
Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.
Третя особа в судовому зсіданні проти задоволення позову заперечував.
Дослідивши матеріали справи. суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з 07.10.2006 року по 09.03.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розрізано рішенням Черкаського районного суду від 09.03.2021 року. Після розірвання шлюбі, ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_9 .
25.11.2013 року, під час перебування сторін у шлюбі, між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки.
Відповідно до п.1 договору, продавець ОСОБА_10 продала та передала, а покупець ОСОБА_4 купив та прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,0628 га, що розташована за адресою: місто Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», та зобов`язується оплатити її вартість відповідно до умов, що визначені у цьому договорі.
В пункті 4 договору зазначено про те, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення.
В пункті 6 договору зазначено про те, що сторони підтверджують, що: вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; дружина покупця в своїй заяві, посвідченій 25.11.2013 року за р. №2509 дає згоду на укладення договору її чоловіком.
Відповідно до п.7 договору, сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу змеленої ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мають місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення.
Вказаний договір підписаний сторонами та посвідчений Старовойтовою Л.В., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 25.11.2013 року за №2510.
Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 2510, виданий 25.11.2013 року, видавник: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Л.В.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що він та його батько ОСОБА_5 домовилися про те, що батько дає йому в борг гроші в сумі 7510 доларів США для купівлі вибраної ним (батьком) земельної ділянки площею 0,0628 га, а він, як позичальник, зобов`язується на ці гроші купити й оформити на своє ім`я вище вказану земельну ділянку, і повернути йому позикодавцю борг в сумі 7510 доларів США до 24.11. 2019 року. Так само вони домовилися, про те, що у випадку неповернення ним позики в термін до 24.11.2019 року, він зобов`язується передати у власність позикодавця вище вказану земельну ділянку, яку повинен купити, за умовами даного договору, на позичені у нього кошти.
Договором вони також визначили, що на придбаній земельній ділянці, спочатку батько для себе, за свої гроші, побудує садовий будинок, а після цього і він, але вже за свої гроші, побудує на цій же земельній ділянці другий садовий будинок для себе. Крім того домовлено, що після побудови першого садового будинку він з своєю сім`єю зможе в ньому проживати.
24.11.2013 року, в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 батько передав йому гроші в сумі 7510 доларів США, а він отримавши позику, написав і надав батькові розписку про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі.
25.10.2013 року ним був укладений та підписаний договір позики.
У визначений договором строк 24.11.2019 року позику він не повернув.
Але з причини того, що позивачка несподівано категорично відмовилася дати свою згоду на нотаріальну передачу у власність позикодавця земельної ділянки, договір в частині передачі у власність позикодавця земельної ділянки виконано не було.
Вважає, що земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а фактично належить його батькові ОСОБА_5 , оскільки була придбана за його кошти.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, на підтвердження вказаних обставин, в підготовчому засіданні позивачем надано копії розписки від 24.11.2013 року про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі та копію договору позики від 25.10.2013 року.
Згідно копії розписки від 24.11.2013 року про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі, ОСОБА_4 надав цю розписку ОСОБА_5 про те, що 24.11.2013 року він отримав від нього в борг грошову суму в розмірі 7510 доларів США для купівлі земельної ділянки, площею 0,0628 ґа, що розташована за адресою: м. Черкаси «Меблевик», садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», які він передав йому за адресою: АДРЕСА_4 , в приступності свідків. Вказану позику він зобов`язався повернути ОСОБА_5 до 24.11.2019 року. У випадку неповернення позики до 24.11.2019 року, він зобов`язується передати у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0628 ґа, яка буде куплена за позичені у нього кошти.
Як вбачається з копії договору позики від 25.11.2013 року, ОСОБА_5 , як позикодавець, та ОСОБА_4 , як позичальник, уклали договір про таке:
1. Позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти сумі 7510 доларів США, а позичальник зав`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором.
2. На момент укладення цього договору, грошові кошти в сумі 7510 доларів США, позикодавець передав позичальнику в повному про що позичальник надав позикодавцю розписку від 24.11.2013 року про отримання грошей за договором позики, укладеного в усній формі.
3. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 24 листопада 2019 року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівною часткою.
4. Сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим. Позичальник має право достроково повернути позикодавцю суму позики.
5. За домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника.
6. Позичальник має право повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти суму позики до закінчення вказаного в договорі терміну повернення грошових коштів.
7. В разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно визначеному у п. 3 цього договору строку, то позичальник зобов`язаний передати у власність позикодавцю, шляхом нотаріального переоформлення, земельну ділянку площею 0,0628 га, яка розташована за адресою: м Черкаси «Меблевик» садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник», позикодавець вправі пред`явити цей договір до примусового стягнення майна в порядку і в строки, передбаченні чинним законодавством України.
В судовому засіданні позивач пояснила суду, що про складання її колишнім чоловіком розписки від 24.11.2013 року та договору позики, який був укладений 25.11.2013 між її колишнім чоловіком та його батьком їй не було відомо. Про вказані документи їй стало відомо лише під час розгляду цієї справи. Під час укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки 25.11.2013 року, у приватного нотаріуса були присутні вона, її колишній чоловік-відповідач у справі та продавець земельної ділянки. Про те, що відповідач брав будь-які кошти на придбання земельної ділянки він їй не повідомляв. На той час у них були добрі стосунки, притаманні подружжю. Земельна ділянка була придбана за їх спільні сімейні кошти. Вважає, що вказані розписка та договір позики укладений між відповідачем та його батьком є фіктивними, складеними вже після її звернення з позовом до суду, з метою уникнення поділу спільного майна подружжя.
Відповідач та третя особа пояснили суду, що спірна земельна ділянка була придбана відповідачем ОСОБА_4 за кошти третьої особи його батька ОСОБА_5 , які були передані в борг 24.11.2013 року. У разі не повернення вказаної суми боргу до 24.11.2013 року, земельну ділянку відповідач зобов`язався передати своєму батькові. В день складання розписки - 24.11.2019 року та укладання договору позики 25.11.2019 року відповідач була відсутня, а тому їй і не було відомо про укладання цих правочинів.
При цьому, ані позивач, ані третя особа не змогли чітко пояснити суду, чому третя особа - ОСОБА_5 , який бажав придбати земельну ділянку, самостійно не уклав договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки та не оформив право власності на земельну ділянку за собою. Крім того ОСОБА_5 не зміг пояснити суду, чому починаючи з моменту настання строку виконання зобов`язання 24.11.2019 року та до моменту звернення позивача з цим позовом до суду 10.03.2021 року, він не вчиняв будь яких дій направлених на повернення позики (як-то надіслання вимоги до боржника, звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості, тощо ).
Тобто, звернення до суду із цим позовом, відбулося під час знаходження справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 на розгляді в Придніпровському районному суді м. Черкаси.
Із змісту досліджених в судовому засіданні розписки ОСОБА_4 від 24.11.2013 року про отримання грошей за договору позики, укладеного в усній формі та договору позики, укладеного 25.11.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вбачається що ОСОБА_4 отримав від свого батька в борг грошову суму в розмірі 7510 доларів США для купівлі земельної ділянки, площею 0,0628 ґа, що розташована за адресою: м. Черкаси «Меблевик», садівниче товариство Черкаського міського об`єднання садівницьких товариств «Садівник». Вказану позику він зобов`язався повернути ОСОБА_5 до 24.11.2019 року. У випадку неповернення позики до 24.11.2019 року, він зобов`язується передати у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0628 ґа, яка буде куплена за позичені у нього кошти.
При цьому в судовому засіданні як позивач та і третя особа повідомили суду про те, що саме третя особа - ОСОБА_5 мав намір та бажання придбати спірну земельну ділянку. При цьому суд звертає увагу на те, що маючи можливість і бажання придбати саме спірну земельну ділянку, ОСОБА_5 не уповноважував свого сина ОСОБА_4 придбати для нього та оформити на його ім`я земельну ділянку. Будь-яких об`єктивних причин, які-б перешкоджали ОСОБА_5 , як покупцю, особисто придбати спірну земельну ділянку судом не встановлено.
Також, суд враховує положення договору купівлі продажу земельної ділянки, укладеного 25.11.2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , відповідно до яких при укладанні вказаного правочину, сторони попередньо ознайомленні з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебували при здоровому розумі, ясній пам`яті та діяли добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Крім того, в пункті 7 договору зазначено, що сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу змеленої ділянки. Будь-які попередні домовленості, які мають місце до укладання цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Нотаріус, яка посвідчувала правочин, роз`яснила сторонам правочину зміст ст.. 60,65 СК України (п.15 договору).
Суд звертає увагу на те, що в договорі купівлі-продажу змеленої ділянки не зазначено, що земельна ділянка придбана на отримані в позику грошові кошти.
За вказаних обставин, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що фактичним власником спірної земельної ділянки є його батько ОСОБА_5 , за кошти якого вона була придбана.
Крім цього суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідачем не надано доказів, які свідчать проте що отриманні відповідачем 24.11.2013 року від батька в позику грошові кошти були витрачені ним саме на придбання спірної земельної ділянки.
У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами.
Сукупність досліджених доказів свідчить про те, що джерелом набуття спірної змеленої ділянки були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Відповідач належних та допустимих доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя та придбання спірного майна виключно за його особисті кошти або кошти його батька не надав.
Так, згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).
У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Також судом встановлено, що під час шлюбу, за спільні кошти та спільною працею, на вказаній земельній ділянці позивач та відповідач побудували житловий будинок, в якому почали спільно проживати з 2017 року. При цьому сторони не заперечували той факт, що право власності на вказаний будинок не зареєстроване.
Також зазначила, що у побудованому будинку були створені умови для проживання, підключено газо-, електро- та водопостачання, наявні меблі, встановлено усі побутові пристрої.
Одночасно судом встановлено, що до будинку підведені усі необхідні комунікації, він та він придатний до проживання. З моменту закінчення будівництва в 2017 році позивачка проживала у вказаному будинку.
Суд вважає, що вказана вимога також підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Так, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Відповідного правового висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-47цс16 від 07.09.2016 року.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд вважає, що пояснення свідків не можуть бути належним доказом, який підтверджує здійснення будівництва спірного будинку третьою особою саме за власні кошти. На підтвердження вказаної обставини, особою повинно бути надано суду відповідні чеки та видаткові накладні на придбання будівельних матеріалів, будь-які договори на проведення будівельних робіт, з яких би вбачалось що будівельні роботи проводилися саме за адресою АДРЕСА_3 , дільниця № 1006 на земельній ділянці площею 0,0628 ґа, і які б підтверджували витрати третьої особи ОСОБА_5 , пов`язані саме з цим будівництвом.
В судовому засіданні позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували придбання третьою особою ОСОБА_5 за особисті кошти будівельних матеріалів для будівництва спірного будинку.
Судом встановлено що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні сумісні кошти, і за спільної праці подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не прийнятий до експлуатації і право власності на нього не оформлене.
Сам юридичний статус спірного об`єкту як незавершений будівництвом житловий будинок, через свідоме неприйняття такого в експлуатацію не може являтись перепоною за наявності вищенаведених обставин для відмови позивачці у визнанні такого спірного об`єкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя.
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, про що було зазначено вище.
За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.
Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.
Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 15.05. 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18.11.2015 року у справі № 6-338цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-2710цс15, від 07.09.2016 року у справі № 6-47цс16, від 28.10.2019 року у справі №308/2695/16-ц, від 03.12.2018 року у справі № 525/511/16-ц, від 20.02.2020 року у справі № 496/6067/15-ц.
Також в судовому засіданні встановлено наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 64 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.
Згідно зі статтею 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, а також ст. Протоколу N 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Здійснення права спільної часткової власності передбачено положеннями статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Судом встановлено, що позивач неодноразово намагалася потрапити до будинку в якому вона проживала, однак не змогла, у зв`язку із тим, що відповідач не допускав її до місця проживання, а тому їй чиняться перешкоди у користуванні будинком, який був побудований сторонами під час перебування у шлюбі та використовувався ними для проживання.
Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Враховуючи викладене та на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком з господарськими будівлями, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_6 до даного житлового будинку та заборони ОСОБА_4 чинити їй перешкоди в користуванні житловим будинком.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд приходить до висновку про задоволення позову.
У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати пов`язані із сплатою судового збору в сумі 908 грн.
На підставі наведеного, ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, 331, 368, 372, 386 ЦК України, ст.ст. 9,150 ЖК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні майном, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) задовольнити.
Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком з господарськими будівлями, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вселення ОСОБА_6 до даного житлового будинку та заборони ОСОБА_4 чинити їй перешкоди в користуванні даним житловим будинком.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 01.11.2022 року.

Головуючий: Р. В. Демчик