Справа № 495/9446/16-ц
№ провадження 2/495/342/2022
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
31 жовтня 2022 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайоний суд Одеської області у складі:
головуючої одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря Мельник Ю.В.,
справа № 495/9446/16-ц,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Білгород Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Щукіна Людмила Сергіївна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності,
Позивач ОСОБА_1 17.10.2017 року звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із уточненим позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Щукіна Людмила Сергіївна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності, просить суд: визнати недійсним договір дарування, укладений 22.03.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та визнати за ОСОБА_1 право власності на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стислий виклад позиції позивача
Так, свої вимоги мотивував тим, що він є братом спадкодавця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, під час оформлення спадщини у нотаріуса йому стало відомо,що спадкове майно на праві власності належить вже не його брату, а ОСОБА_3 на підставі судового рішення від 05.07.2012 року по цивільній справі № 1505/4855/2012, яким ОСОБА_3 визнано наймачем житлового спірного приміщення, після чого ОСОБА_3 здійснила реєстрацію права власності 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та отримала Свідоцтво про право власності на дану квартиру.
В свою чергу, звернув увагу, що 26.03.2015 року апеляційним судом Одеської області рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 05.07.2012 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 до виконкому Білгород-Дністровської міської ради про визнання наймачем житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Далі, на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року по цивільній справі № 495/6253/15-ц, скасовано свідоцтво про право власності на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого ОСОБА_3 є власником вказаних частин житлового будинку, та скасовано в реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності відповідачки на спірне майно.
Крім того, позивач дізнався, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2011 року по цивільній справі № 2о-371/11 за заявою Білгород-Дністровської міської ради, зацікавлені особи: КП «Білгород-Дністровське БТІ», Білгород-Дністровська державна нотаріальна контора про визнання відумерлої спадщини та визнання права власності, спадщину ОСОБА_4 на спірну частку житлового будинку було визнано відумерлою та визнано на неї право власності за територіальною громадою м. Білгород-Дністровського в особі Білгород-Дністровської міської ради.
У травні позивач подав апеляційну скаргу на вищевказане судове рішення, за наслідком розгляду якої Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.08.2015 року дане рішення було скасовано, а саму заяву Білгород-Дністровської міської ради про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду.
Нещодавно, позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 померла.
Разом з тим, за життя вона встигла переоформити право власності на 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на сина ОСОБА_2 .
Згідно інформаційної довідки, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником 10/100 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22.03.2013 року.
Позивач вказує, що такий договір не може вважатися правомірним та таким, що породжує права та обов`язки сторін, так як на момент його укладання, дарувальник ОСОБА_3 не була власником 10/100 частин житлового будинку.
Свідоцтво про право власності, на підставі якого вона раніше здійснила реєстрацію було скасовано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року по цивільній справі № 495/6253/15ц.
З урахуванням усього вищенаведеного, позивач вважає, що існують усі правові підстави для задоволення його позову в повному обсязі.
Рух справи у суді
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.12.2016 року було відкрито провадження у справі.
Згідно розпорядження № 587 від 17.09.2019 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ»/підстава відвід судді Шевчук Ю.В./ та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 20.09.2019 року справа перейшла в провадження судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Прийомової О.Ю.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.09.2019 року прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.
05.11.2019 року Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було зупинено провадження у справі до розгляду цивільної справи № 495//3375/17 за позовом ОСОБА_2 до виконкому Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації.
12.02.2020 року поновлено провадження у справі.
Ухвалами Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.04.2020 року, 11.06.2020 року, 14.07.2020 року, 24.09.2020 року, 02.11.2020 року, 21.12.2020 року, 17.02.2021 року, 02.04.2021 року, 14.05.2021 року, 01.06.2021 року, 21.07.2021 року, 16.08.2021 року, 16.08.2021 року; 13 вересня 2021 року підготовчий розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2021 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі

Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити, на заочний розгляд справи згодний.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату ,час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома.

Третя особа в судове засідання не з`явився, причина неявки суду невідома.

Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданої заяви, за наявними матеріалами справи.

Зі згоди представника позивача, про що свідчить заява представника, суд ухвалою від 31 жовтня 2022 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст.. ст.. 280-281 ЦПК України.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом

Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . /т.1 л.с.8/.

Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.08.2014 року у справі № 495/5211/14-ц, визначено ОСОБА_1 додатковий строк протягом 3 місяців, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 . /т.1 л.с.9-10/.

З мотивувальної частини вищенаведеного рішення суду вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді 10/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з: житлового будинку літ. «А», житлових кімнат, житловою площею 26,6 кв.м. сараю літ. «В», «Б», «Д», «Ж», «Є»,вбиральні, загальною площею 33,3 кв.м. Єдиним спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_4 за законом, є його рідний брат ОСОБА_1 , інших спадкоємців не має.

Поміж з цим, під час оформлення своїх спадкових прав, позивачу стало відомо, що у відповідності до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2012 року у справі № 1505/4855/2012, визнано ОСОБА_3 наймачем квартири АДРЕСА_2 . Зобов`язано виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради видати ОСОБА_3 , складом сім`ї одна особа, ордер на право вселення у квартиру АДРЕСА_2 . /т.1 л.с.11/.

Разом з тим, позивач не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, та рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.03.2015 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про визнання наймачем житлового приміщення та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. /т.1 л.с.12-13/

За апеляційною скаргою представника Яковлева ВМ було також скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.11.2011 року, яким визнано спадщину померлого ОСОБА_4 відумерлою та визнано за територіальною громадою міста Білгород-Дністровського право власності на 10/100 частин житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Заяву Білгород-Дністровської міської ради, зацікавлені особи Комунальне підприємство «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації», Білгород-Дністровська державна нотаріальна контора про визнання відумерлої спадщини та визнання права власності залишено без розгляду. /т.1 л.с.14,15-16/.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.02.2016 року у цивільній справі № 495/6253/15-ц, визнано незаконним та скасовано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , згідно якого ОСОБА_3 є власником вказаної квартири; скасовано у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 /т.1 л.с.118-120/.

Наразі, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 100414707, власником 10/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , на підставі договору дарування, серія та номер 269, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С. /т.1 л.с.121-124/.

Як вбачається з матеріалів справи, задля всебічного та об`єктивного розгляду справи судом було витребувано спадкову справу № 263/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , з якої можна дослідити, що саме позивач як єдиний спадкоємець другої черги за законом /рідний брат померлого/ вчиняв дії щодо спадкування майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ./т.1 л.с.167-175/.

Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 /т.1 л.с.77/.

Натомість, вже в ході розгляду справи в суді, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.03.2018 року, зупинялось провадження по справі до вирішення цивільної справи № 495/3375/17 за позовом ОСОБА_2 до виконкому Білгород-Дністровської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації по суті. /т.1 л.с. 191-193/.

Заочним рішенням у цивільній справі № 495/3375/17 від 12.02.2019 року, позов ОСОБА_2 до виконкому Білгород-Дністровської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 13.07.2006 року, видане на ім`я ОСОБА_4 .

При цьому, мотивами скасування такого розпорядження судом окреслено те, що оскаржуване розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло було прийнято та видано вже на померлого ОСОБА_4 , що недопустимо та не відповідає вимогам чинного законодавства України./т.1 л.с.201-203/.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.12.2019 року, залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2019 року по справі № 495/3375/17. /т.2. л.с.9/.

У відповідності до листа завідувача Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори № 642/02-14 повідомлено, що видати свідоцтво на право на спадщину за законом на 10/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 неможливо, у зв`язку з тим, що у спадкодавця ОСОБА_4 відсутній правовстановлюючий документ на частку житлового будинку та не зареєстровано право власності на частку житлового будинку.

Нормативне обґрунтування

Так, ст.202 ч.1 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ст. 215 ЦК України (Коментар), недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Коментована стаття, визначаючи підстави недійсності правочину, вказує на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК.

Отже, можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК.

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили.

Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом.

У ст. 203 ЦК перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Іншими словами, за коментованою статтею, щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно вимог частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За вимогами п.1,2,3 ч.3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020 р., законодавець змінив зазначену норму, виключивши з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Більше того, структурна побудова Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передбачає випадки, коли запис (наприклад, про іпотеку) залишається, але при необхідності провести певні зміни (наприклад, зміну іпотекодержателя) здійснюється реєстраційна дія на підставі рішення державного реєстратора (без внесення нового чи зміни номера запису).

Саме такий вектор правової визначеності прослідковується у Постановах Верховного Суду, а саме: Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 р. у справі №352/1021/19 та Касаційного господарського суду у постанові від 03.09.2020 р. у справі №914/1201/19.

В контексті зазначеного, відповідно Постанови Касаційного господарського суду від 28.10.2020 р. у справі №910/10963/19, де суд зазначив: «Виконанню підлягають виключно судові рішення:

1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;

3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції право на судовий захист, звертаючись до суду особа в позові вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно ч.1 ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно із ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Досліджуючи фактичні обставини справи, суд виходить з того, що у контексті правового визначення недійсності правочину головним критерієм є недотримання в момент його укладення вимог його чинності /дійсності/.

Тож, з урахуванням того, що рішення як підставність набуття у власність ОСОБА_3 спірних часток житлового будинку АДРЕСА_1 було скасовано, так само як і скасовано Свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я ОСОБА_3 , тобто остання не мала жодних прав на відчуження такого нерухомого майна, адже законність змісту правочину судом не встановлена.

З урахуванням викладеного, вимоги щодо недійсності договору дарування серія та номер 269, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заявлені позивачем обґрунтовано, виходячи з того, що ОСОБА_3 розпорядилась не належним їй нерухомим майном/ за скасованим рішенням суду/.

Стосовно вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог і в цій частині, як наслідок незаконності наявності такого рішення у Державному реєстрі з підстав недійсності відповідного правочину, у правовому зв`язку відсутності речових прав на нерухоме майно та необхідності їх державної реєстрації.

Разом з тим, щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на 10/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , то такі вимоги позивача спростовані встановленими в ході судового розгляду справи доказами, а саме відсутністю у складі спадкової маси відповідних часток спірного нерухомого майна, адже у відповідності ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В свою чергу достовірно встановлено, що заочним рішенням у цивільній справі № 495/3375/17 від 12.02.2019 року, визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації від 13.07.2006 року, видане на ім`я ОСОБА_4 на 10/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , тож спадкодавець не набув їх у власність за життя у встановленому законом порядку, а значить воно не спадкується, що свідчить про неналежний та неефективний спосіб захисту, обраний позивачем.

Враховуючи усе вищевикладене, суд, на основі повно та всебічно досліджених доказів, оцінивши їх належність, достатність, достовірність та логічний взаємозв`язок, прийнявши до уваги норми діючого законодавства та його правозастосування до фактичних обставин справи, прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Щукіна Людмила Сергіївна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання недійсним договору дарування 10/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , серія та номер: 269, укладений 22.03.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на 10/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та внесення запису про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, як в необґрунтованих.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 717 ЦК України, ст. ст. 12, 13,82, 83, 263, 264, 265,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛ И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Щукіна Людмила Сергіївна про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 10/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 , серія та номер: 269, укладений 22.03.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно на 10/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 та внести запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Одеської апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: приватний нотаріус Білгород - Дністровського міського нотаріального округу Щукіна Людмила Сергіївна, адреса: 67772, Одеська область, м. Білгород-Дністровський,смт.Затока, вул. Приморська, 20.

Повний текст рішення складений 31 жовтня 2022 року.

Суддя: