КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8124/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на гаражний бокс,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати її одноосібне право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований на території гаражно-будівельного кооперативу «Дніпро» (далі - ГБК «Дніпро») за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 18 квітня 1980 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 5 червня 2013 року. Від шлюбу вони мають трьох повнолітніх дітей. За час шлюбу позивач за свої особисті кошти, отримані від продажу 11 серпня 2006 року приватизованої нею та дітьми квартири у м. Кривому Розі, придбала за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року за 4 500 дол. США гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , який був оформлений на ім`я відповідача, котрий на той час був безробітним, мав борг по сплаті аліментів на утримання найменшого сина та не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, яка була малозабезпеченою. Після розірвання шлюбу спірний гаражний бокс залишився у спільному користуванні сторін, однак згодом відповідач почав чинити перешкоди позивачу у користуванні цим майном. Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 755/19752/19 за ОСОБА_2 визнано право користування гаражним боксом № НОМЕР_1 , який розташований на території ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 . Ураховуючи, що відповідач продовжує користуватися спільним майном та не визнає того факту, що вказаний гараж належить позивачу як такий, що набутий за її особисті кошти, отримані від відчуження 1/4 частки квартири в м. Кривому Розі в сумі 5 532 дол. США, остання змушена звернутися до суду за захистом своїх майнових прав на підставі статті 57, частини другої статті 70 СК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2022 року позов задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований в ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 215 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наданими письмовими доказами та показами свідка є встановленим факт того, що на купівлю спірного гаражного боксу позивач витратила грошові кошти у розмірі 4 500 дол. США, які належали їй особисто від продажу своєї частини у приватизованій квартирі, а відповідач не надав жодного доказу, що це майно було придбане за спільні кошти сторін, відтак гаражний бокс № НОМЕР_1 є особистою приватною власністю позивача.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким спірний гаражний бокс визнати спільною сумісною власністю подружжя сторін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду першої інстанції не ґрунтуються на доказах, які наявні в матеріалах справи та які свідчать, що відповідач також отримав суму коштів від продажу квартири в м. Кривому Розі, про що раніше стверджувала сама позивач та їх спільні діти у межах розгляду цивільної справи № 755/31355/14-ц. Суд не звернув уваги, що квартира була відчужена 11 серпня 2006 року, а спірний гаражний бокс придбаний 14 листопада 2006 року, тому за цей період часу кошти можна було витрати на що завгодно. Стягнення аліментів на утримання дітей було оформлено за згодою сторін лише з метою отримання 50 % від заробітної плати відповідача, яка фактично не виплачувалась, та отримання статусу малозабезпеченої сім`ї, а після звільнення з роботи відповідач неофіційно отримував дохід від надання послуг з відеозйомки різних урочистостей, тому родина була належним чином забезпечена. Відповідач вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає фактичним обставинам спірних правовідносин, що склались між сторонами, та ухвалене з порушенням норм чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити в її задоволенні, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на законність та обгрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків, а також безпідставність доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що з 18 квітня 1980 року по 5 червня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого був придбаний гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро», що розташований у м. Києві по вул. Павла Усенка, 7-Б.

Іздоговору купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вбачається, що відповідач придбав за 4 500 дол. США гаражний бокс № НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро», який належав продавцю на підставі документів, зареєстрованих в цьому гаражно-будівельному кооперативі.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло № Д-372 , виданого 25 липня 1997 року органом приватизації УЖКГ виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (дочка) та ОСОБА_1 (син).

За договором купівлі-продажу квартири від 11 серпня 2006 року власники вищевказаної квартири, у тому числі й позивач, відчужили її ОСОБА_6 за 111 760 грн.

Арифметично вираховуючи, суд вказав, що доля кожного із співвласників квартири складала 29 440 грн, тоді як станом на 11 серпня 2006 року курс долара США відносно національної валюти - гривні становив 5,05 грн, а отже доля кожного з співвласників становила 5 829 дол. США.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_4 , який є сином сторін у справі, пояснив, що кошти від продажу належної їй частини квартири мати витратила на придбання спірного гаражного боксу.

На підставі оцінки зазначених письмових доказів та показів свідка суд першої інстанції вважав встановленим факт того, що на купівлю гаражного боксу№ НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро», що розташований у м. Києві по вул. Павла Усенка, 7-Б , ОСОБА_2 витратила грошові кошти у розмірі 4 500 дол. США, які належали їй особисто, а відповідач не надав жодного доказу, що це спірне майно було придбане за спільні кошти сторін, тому гаражний бокс № НОМЕР_1 є особистою приватною власністю позивача, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, наполягала на тому, що не дивлячись на той факт, що гаражний бокс був оформлений на ім`я відповідача, він був придбаний за її особисті кошти, отримані від продажу приватизованої нею та їх спільними з відповідачем дітьми квартири, а тому є її особистою приватною власністю.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один

із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів», член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (стаття 15 Закону України «Про власність»). Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як свідчать матеріали справи, у грудні 2019 року ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права користування гаражним боксом № НОМЕР_1 , розташованим на території ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , який придбаний за її особисті кошти під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року та помилково (в результаті введення в оману) зареєстрований на ім`я відповідача.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 755/19752/19 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року про відмову у задоволенні позову скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову, а саме визнано за ОСОБА_2 право користування гаражним боксом № НОМЕР_1 , який розташований на території ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 .

При цьому апеляційним судом було установлено, зокрема, що з 2006 року від ОСОБА_1 до ГБК «Дніпро» регулярно надходили членські внески за гаражний бокс № НОМЕР_1 і він продовжує користуватися вказаним гаражним боксом, продовжує бути членом ГБК, а у списку власників зареєстровано лише його номер телефону. У другому півріччі 2019 року за гаражний бокс № НОМЕР_1 кошти в сумі 1 000 грн надійшли від ОСОБА_2 . В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував те, що гаражний бокс № НОМЕР_1 придбаний в період шлюбу, тобто є спільною сумісною власністю сторін. Після розірвання шлюбу між сторонами вищевказаний гаражний бокс не був поділений між ними, у зв`язку з чим він належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

Встановлено, що у грудні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (діти сторін) звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/4 частку за кожним на квартиру АДРЕСА_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року у справі № 755/31355/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 серпня 2016 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відмовлено.

Водночас, у письмових поясненнях на позовну заяву ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 отримав свою частину коштів за продану у м. Кривому Розі квартиру, яку він свого часу одержав від держави на багатодітну родину у міжнародному аеропорті «Кривий Ріг». Діти поділили гроші від продажу житла на п'ять рівних частин, кожен член родини отримав по 4 500 дол. США, а саме: вона, відповідач та троє дітей. За свою долю коштів відповідач купив гараж у м. Києві.

У заяві від 21 лютого 2017 року щодо надання фактичних відомостей стосовно гаражного боксу № НОМЕР_1 у ГБК «Дніпро» відповідач вказувала, що покупець ОСОБА_1 взяв на себе всі витрати, пов`язані з оформленням договору купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року.

Колегія суддів враховує, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов безпідставного висновку про те, що спірний гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований в ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , був набутий у власність ОСОБА_1 14 листопада 2006 року за договором купівлі-продажу виключно за рахунок коштів ОСОБА_2 , отриманих нею в результаті відчуження 11 серпня 2006 року належної їй частини у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 , а тому цей гаражний бокс є особистою приватною власністю позивача.

Вказуючи про те, що відповідач не надав жодного доказу на підтвердження того, що спірне майно було придбане за спільні кошти обох сторін, районний суд не в повному обсязі врахував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, адже у спірних правовідносинах тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто саме на позивача.

Однак, матеріали справи не містять належних і достатніх доказів того, що грошові зобов`язання за правочином про придбання спірного нерухомого майна - гаражного боксу№ НОМЕР_1 були виконані за рахунок коштів, які належали особисто позивачу, а сам договір купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року укладений відповідачем з продавцем виключно у інтересах позивача, а не в інтересах сім`ї.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Відомості, які містяться у матеріалах справи, підтверджують та не заперечувалось відповідачем, що спірне нерухоме майно придбано за кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, проте заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Покладення судом першої інстанції в основу свого рішення показань свідка ОСОБА_4 , який є сином сторін у справі, також є необґрунтованим, оскільки пояснення зазначеного свідка в судовому засіданні про те, що кошти від продажу належної позивачу частини квартири вона витратила на придбання спірного гаражного боксу не узгоджуються з його попередніми твердженнями у межах розгляду справи № 755/31355/14-ц, а саме про те, що з метою дострокового погашення кредитної заборгованості він із сестрою, братом та з їхньою матір`ю 11 серпня 2006 року відчужили належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_2 за ціною 111 760 грн та в цей же день повністю погасили борг за кредитним договором від 8 лютого 2005 року у розмірі 12 500 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день сплати становило 63 125 грн. Тобто, кожен із дітей, отримавши від продажу своїх часток за квартиру у м. Кривому Розі по 22 352 грн вніс свою частину у розмірі 21 041,67 грн на погашення кредиту, за яким було придбано квартиру АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 за погодженням із дітьми більшу частину своїх коштів за відчужену частину квартиру у м. Кривому Розі витратила на поліпшення умов проживання у м. Києві, а залишок коштів витратила на дострокове погашення кредиту. Натомість від продажу квартири у м. Кривому Розі він із сестрою і братом також змушені були виділити батьку ОСОБА_1 п`яту частину коштів у розмірі 22 352 грн, щоб останній не чинив їм перешкод у придбанні квартири у м. Києві та надав про це письмову згоду при купівлі житла. Останній 11 серпня 2006 року в приміщенні нотаріальної контори забрав виділені йому кошти у розмірі 22 352 грн (4 426 дол. США на той час) та купив собі 14 листопада 2006 року гараж, сплативши за нього 4 500 дол. США згідно умов договору купівлі-продажу.

За таких обставин, висновок місцевого суду про фактичне спростування ОСОБА_2 презумпції права спільної сумісної власності подружжя на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що розташований в ГБК «Дніпро» за адресою: м. Київ, вул. Павла Усенка, 7-Б , не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а тому колегія суддів визнає, що це нерухоме майно не підлягає визнанню об`єктом права особистої приватної власності позивача внаслідок недоведеності обставин, на які вона посилалася в обґрунтування своїх вимог, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що джерелом набуття цього майна були її особисті грошові кошти не надано.

Посилання ОСОБА_2 у позовній заяві на положення частини другої статті 70 СК України, яке передбачає підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані з огляду на те, що обставин, які мають істотне значення і які б беззаперечно свідчили про те, що відповідач, зокрема, не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні спільних дітей до їх повноліття та/або протягом навчання, приховував, знищував чи пошкоджував спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, не встановлено.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на гаражний боксне відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення спору та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким спірний гаражний бокс визнати спільною сумісною власністю подружжя, утім вказані позовні вимоги сторін на підставі відповідних норм сімейного законодавства в суді першої інстанції не пред`являлися та не були предметом судового розгляду, а за правилом частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у вказаній справі, а саме 1 822,50 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на гаражний бокс відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 822,50 грн (одну тисячу вісімсот двадцять дві гривні 50 копійок) сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко