Справа № 344/6751/22
Провадження № 22-ц/4808/1073/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,
секретар Мельник О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуІвано- ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2022 року у справі зазаявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ІНФОРМАЦІЯ_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Галкін С.А., звернулась до суду із заявою, в якій просила встановити юридичний факт спільного проживання однією сім`єю, рідних сестри ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_2 ) та брата ОСОБА_3 з 1997 року по день смерті ОСОБА_3 .
Заяву мотивовано тим, що 18 травня 2022 року в районі Донецької області внаслідок ворожого обстрілу під час виконання бойового завдання по захисту Батьківщини загинув рідний брат заявниці - ОСОБА_3 . З самого дитинства до загибелі брата, вони спільно проживали в одному житловому приміщенні, були тісно пов`язані спільним побутом, в них були взаємні права та обов`язки. Інших близьких людей на момент загибелі ОСОБА_3 у нього не було. У зв`язку із загибеллю брата ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 161 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сім`ї». Саме для отримання допомоги заявниці потрібно в судовому порядку встановити факти проживання з братом однією сім`єю.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2022 року заяву задоволено.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю рідних сестри ОСОБА_4 та брата ОСОБА_3 з 1997 року по день смерті ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в матеріалах справи містяться документи, які підтверджують факт родинних відносин та факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 (рідна сестра) та ОСОБА_3 (брат), тому заява підлягає до задоволення.
В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив підсудність розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства, а саме в порядку окремого провадження, оскільки з огляду на те, що учасниками правовідносин є публічно-правовий орган з однією сторони та фізична особа з іншої, вважає, що справу необхідно було розглядати в порядку адміністративного провадження.
Також вказує, що заявниця не надала належних та допустимих доказів того, що вони з загиблим були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовими повістками та просив розглядати справу за його відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявниці ОСОБА_1 та її представника адвоката Галкіна С. А., які просили залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 161 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Також, про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99, в якому зокрема зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і тому подібне.

Аналіз зазначених положень законодавства свідчить, що для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідна сукупність таких ознак як спільне проживання, пов`язаність побутом і наявність взаємних прав і обов`язків.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що загиблий ОСОБА_3 є її рідним братом з яким вони проживали разом з дитинства по день його смерті однією сім`єю як брат та сестра. Після смерті матері у січні 2018 року та бабусі у січні 2022 року вони продовжували проживати разом, вели спільне господарство, піклувалися один про одного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрою та братом, з дитинства проживали в буд. АДРЕСА_1 (а.с. 17, 18, 19).

Їх мати ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 загинув в результаті ворожого обстрілу під час виконання бойового завдання по захисту незалежності України в районі населеного пункту Яковлівка Донецької області (а.с. 13).

Згідно довідки старости Черніївського старостинського округу від 30 травня 2022 року № 151/120-11/35в похорони брата провела його сестра ОСОБА_1 (а.с. 15, 16).

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як брат та сестра.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно взято до уваги надані заявницею неналежні докази факту проживання однією сім`єю, відхиляються колегією суддів, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України оцінив належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу у справі, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд мотивував врахування кожного доказу.

Встановивши вищенаведені обставини, суд правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 315 ЦПК України у взаємозв`язку зі ст. 3 СК України та обґрунтовано встановив факт проживання однією сім`єю рідних сестри ОСОБА_1 та брата ОСОБА_3 до дня смерті ОСОБА_3 .

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України»).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, що для того щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

Наведене дає підстави для висновку, що «суд, встановлений законом» охоплює поняття юрисдикції суду, визначеної процесуальним законом.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Положеннями частин другої, четвертої та п`ятої статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто, суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як вбачається із змісту вимог заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення для підтвердження права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги згідно із ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував, що правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень. У цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій будь-кого із її учасників у зв`язку з чим, предметом розгляду у цій справі є вирішення приватноправових відносин, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

В цілому доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність ухваленого ним судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

З інших підстав рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 07 листопада 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська