Провадження № 2/761/2709/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Мальцев Д.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (відповідач-1), ОСОБА_3 (відповідач-2) про визнання договору позики недійсним, у якому просила:

1. Визнати недійсним Договір позики грошей від 16 січня 2019 року та розписки про отримання грошей від 16.01.201 року укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 16.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г., зареєстрованої у реєстрі за № 99.

2. Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору та інші судові витрати, пов`язані із розглядом судової справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О.

12.03.2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку без повідомлення сторін.

17.01.2022 року на адресу суду від відповідача-1 надійшла заява про закриття провадження у справі та зменшення судових витрат.

17.01.2022 року на адресу суду від відповідача-2 надійшла заява про закриття провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20.07.2019 у справі № 754/5827/19 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та стягнуто заборгованість за договором позики, який є предметом оскарження у даній справі.

Однак, постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020 року та постановою Верховного суду від 09.03.2021 року - рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20.07.2019 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У постанові Верховного суду у справі № 761/32859/20 від 09.03.2021 року (провадження № 61-19391св20) зазначено:

«…Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов 'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Встановивши, що довіреність від 19 січня 2019 року, на підставі якої представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір позики, не містить визначених повноважень повіреного на укладення такого правочину, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що, укладаючи вказаний договір позики, представник з власної ініціативи розширила межі наданих їй повноважень, що свідчить про недійсність правочину та відсутність створених ним юридичних наслідків, у тому числі повернення грошових коштів.

Доводи з посиланням на те, що, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд вийшов за межі позовних вимог також не заслуговують на увагу, оскільки перевірка повноважень ОСОБА_3 є обов`язковою для стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок її дій, вчинених на виконання довіреності від 16 січня 2019 року. …»

За таких обставин, недійсність договору позики грошей від 16 січня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 16.01.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г., зареєстрованої у реєстрі за № 99 вже визнана, зокрема й Верховним судом, постанова набрала законної сили 09.03.2021 року і не оспорюється ОСОБА_2 .

Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

П. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19); Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19 (провадження № 61-1807св20); Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20) зазначено, що закриття провадження у справі через відсутність предмета спору можливе лише за умови, якщо предмет спору відсутній під час пред`явлення позову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) відступив від висновку, сформульованого у зазначених постановах, конкретизувавши його таким чином: закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

У зв`язку з вищевикладеним, провадження у справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - підлягає закриттю.

Щодо розподілу судових витрат.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

В свою чергу, відповідач-1 у заяві про закриття провадження просить зменшити розмір витрат на правничу допомогу вказуючи на неспівмірність із заявленими вимогами.

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, також входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на обгрунтування розміру витрат на професійну правничу допомогу, а саме:

-в Акті про прийняття- передачу наданих послуг від 12.10.2019 року зазначений клієнтом « ОСОБА_4 », але за підписом « ОСОБА_1 », також не зазначено за яку саме справу надано послуги;

-відсутні будь-які підтверджуючі документи про сплату послуг адвоката. Довідка, надана адвокатом про «оплату» гонорару не може бути взята судом до уваги - тому що не відповідає вимогам - документом, що підтверджує факт отримання готівки є прибутковий касовий ордер (Постанова НБУ від 29.12.2017 р. №148). (також, цифрами у «довідці» зазначено, що ОСОБА_1 сплатила 49 000, грн., однак, прописом зазначена сума «тридцять сім тисяч п`ятсот»).

Відтак, з урахуванням вищевказаного, суд доходить висновку, що витрати на правничу допомогу не обґрунтовані, а тому не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись п. 3 ч. 1 ст.255, ч. 2 ст.255 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, - закрити на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: