ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7452/22 Справа № 205/7046/21 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Демченко Е.Л.
суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.
при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі АТ КБ ПриватБанк) звернулось до суду з, уточненим 20 вересня 2021 року, позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, мотивуючи його тим, що 06 грудня 2016 року в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки вони отримали у власність домоволодіння загальною площею 63,00 кв.м, житловою площею 42,60 кв.м, яке розташоване у АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 05 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Каримовою Н.С.
Посилаючись на те, що після отримання права власності на домоволодіння вони намагались отримати доступ до житла, втім перешкодою для цього стала реєстрація у ньому відповідачів, а тому просили суд ухвалити рішення, яким виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у домоволодінні, що розташоване у АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ ПриватБанк, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи, безпідставно відмовив у задоволенні позову. Вони є власниками домоволодіння, а тому мають право через суд усувати усі перешкоди у користування своїм майном.
Учасники справи правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до положень статті 2 ЦПК України, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність, визначення якого наведено у частині першій статті 13 цього Кодексу, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положення цього принципу мають вираження і у частині першій статті 367 ЦПК України, за змістом якої суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
Встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек №240347499 від 13 січня 2021 року, право власності на домоволодіння загальною площею 63,00 кв.м, житловою площею 42,60 кв.м, яке розташоване у АДРЕСА_1 , зареєстровано 06 грудня 2016 року за ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договору іпотеки, серія та номер: 3201, виданого 05 жовтня 2016 року ПН ДМНО ОСОБА_3 (а.с.4).
Крім того, з вказаної вище інформаційної довідки судом було встановлено, що будинок, розташований у АДРЕСА_1 , був придбаний ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, ВСО №012856, реєстр 6795, посвідченого 26 грудня 2005 року ПН ДМНО ОСОБА_5 (а.с.4).
Таким чином, судом установлено, що вищезазначене домоволодіння, яке було предметом іпотеки, набуте ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2005 року, тобто не за кредитні кошти.
З відповіді відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 01 червня 2021 року, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 31 травня 2021 року, зареєстровані: 1. ОСОБА_1 з 06 вересня 2006 року по теперішній час; 2. ОСОБА_2 з 19 липня 2007 року по теперішній час (а.с.7).
09 липня 2021 року позивачем на адресу відповідачів було направлено вимогу щодо звільнення домоволодіння АДРЕСА_1 з одночасним зняттям з реєстрації місця проживання (а.с.5).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ ПриватБанк, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення позову, у даному конкретному випадку, можливе лише у випадку доведення позивачем обставин придбання домоволодіння за кредитні кошти, які були забезпечені іпотекою спірного нерухомого майна, або зазначення інформації про надання іншого жилого приміщення особам, які підлягають виселенню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст.89 ЦПК України).
Колегія суддів наголошує на тому, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
АТ КБ ПриватБанк, звернувшись з даним позовом про виселення, долучив до нього, окрім довідки про зареєстрованих осіб (а.с.7) та доказу направлення вимоги щодо звільнення домоволодіння (а.с.5,6), інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.4).
З наданих доказів судом першої інстанції вірно установлено, що домоволодіння, яке було предметом іпотеки, було набуто ОСОБА_4 (яка не є відповідачем у даній справі) на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2005 року, тобто не за кредитні кошти.
Копію кредитного договору, договору іпотеки банком взагалі надано не було.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Частиною другою статті 109 ЖК України передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює, зокрема: 1) неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, якщо предмет іпотеки було придбано не за кредитні кошти; 2) виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на предмет іпотеки застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №311/1964/16-ц.
При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року №6-1449цс15, №6-2947цс15, 25 листопада 2015 року №6-1061цс15, 16 грудня 2015 року №6-1469цс15 та 10 лютого 2016 року №6-2830цс15.
Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Доводи приведені в апеляційній скарзі даних висновків не спростовують.
Посилання апеляційної скарги на статті 319,321 ЦК України та на те, що вони є власниками домоволодіння, не дає підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, оскільки з доказів, наданих позивачем, вбачається, що спірне домоволодіння було придбане не за рахунок кредитних коштів, наданих АТ КБ «ПриватБанк» .
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.