Єд.унік. № 243/2190/22
Провадження № 2/243/1309/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Старовецького В.І.

за участю секретаря судового засідання Петруся Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні, в режимі відеоконференції по за межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі наказу №29-к про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 10 травня 2022 року, за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державна казначейська служба України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державна казначейська служба України, про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, яку обґрунтовує тим, що є спадкоємицею після своєї матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м.Донецьк, Донецької області на тимчасово окупованій території України. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з недоотриманої за життя пенсії. Зазначає, що з травня 1985 року її мати ОСОБА_2 отримувала пенсію за віком довічно. Мала статус учасника війни та мала право на пільги, встановленні законодавством України для ветеранів війни учасників війни. З серпня 2015 вона перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області. В березні 2016 року виплату пенсії їй було призупинено на підставі списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб, по яких отримано інформацію про відсутність на підконтрольній території понад 60 днів. Вказує на те, що Починаючи з 2010 року після перелому шийки стегна її матір, ОСОБА_2 , була прикута до ліжка та потребувала постійного догляду та медичної допомоги. Для цього в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , де вона була зареєстрована та мешкала з 2000 року, були створені всі умови для її комфортного існування як для людини з фізичними обмеженнями. Вважає, що своїми діями Головне управління ПФУ в Донецькій області фактично позбавило її матір, учасника війни, на 89 році життя єдиного доходу для існування, поставило під загрозу її здоров`я та життя, оскільки для поновлення пенсійних виплат представники Головного управління ПФУ в Донецькій області вимагали особистої присутності її матері без будь-яких альтернативних варіантів. Враховуючи стан її здоров`я, вік, небезпеку та труднощі під час перетину лінії розмежування, виконання вимог Головного управління ПФУ в Донецькій області становило пряму загрозу її життю. Починаючи з березня 2016 року позивачка повністю взяла на себе забезпечення існування своєї матері, включаючи їжу, одяг, ліки та медичну допомогу. Вказує на те, що у зв`язку з воєнними діями в м.Донецьку Донецької області та окупацією цієї території, їй довелося припинити свою підприємницьку діяльність, тому єдиним доходом їхнього існування була лише її мінімальна пенсія. Зазначає, що більше п`яти років вона постійно шукала кошти для задоволення їхніх з мамою життєвих потреб, оплати комунальних послуг, придбання їжі, одягу, лікування. Постійно зверталась за гуманітарною допомогою до благодійних організацій, ОСОБА_3 , які виконували свої функції на тимчасово окупованій території. Це завдавало їй значних душевних страждань та відчуття приниження честі та людської гідності. Було вкрай важко забезпечувати гідний життєвий рівень та необхідний рівень медичної допомоги для її матері протягом такого довгого періоду. На додаток до цього на початку 2018 року у її матері було діагностовано онкологію, яка могла стати результатом нервового потрясіння та погіршення умов життя у зв`язку з припиненням їй виплати пенсії. Після смерті своєї матері вона звернулася до приватного нотаріуса Жерліциной О.В. для відкриття спадкової справи. Напередодні вона створила в особистому кабінеті на сайті Пенсійного фонду України звернення до Головного управління ПФУ в Донецькій області на отримання інформації стосовно суми недоотриманої пенсії та отримала формальну відповідь, яка не містила інформацію стосовно її звернення. Вказує на те, що у відповіді Головне управління ПФУ в Донецькій області рекомендувало звернутися до будь-якого територіального органу ПФУ на надати заяву про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера встановленого зразку разом з необхідними документами, передбаченими Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після цієї відповіді вона повторно рекомендованими листами відправила звернення на отримання інформації стосовно суми пенсії ОСОБА_2 , що належала їй і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю. В відповіді №2859-678/С-15/8-0500/22 від 03.02.2022 Головне управління ПФУ в Донецькій області зазначило, що частиною 1 статті 46 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Та розмір недоотриманої пенсії розраховується за період відповідно до ч.1 ст.46 цього Закону, де датою звернення за отриманням пенсії є день звернення спадкоємця з усіма необхідними документами.

Позивачка вважає, що відповідач діяв всупереч вимогам чинного законодавства, тому просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, яка полягає у невиплаті пенсії її матері ОСОБА_2 , починаючи з березня 2016 року. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області здійснити виплату, ОСОБА_1 , суми пенсії в повному обсязі, що належала ОСОБА_2 , і залишилась недоотриманою у зв`язку з її смертю за період з березня 2016 року по місяць смерті включно без обмеження строком. Стягнути з держави шляхом безспірного списання коштів на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, суму в розмірі 50000 грн

Представником відповідача було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , просив відмовити у їх задоволенні. У відзиві зазначив, щоз ІНФОРМАЦІЯ_3 померлій ОСОБА_2 пенсія Головним управлінням не нараховувалася. Позивачем не отримано свідоцтво про право на спадщину за законом. За поновленням пенсійних виплат, переведенням або зі скаргою на дії органів Фонду померла ОСОБА_2 не зверталася. Матеріалами справи встановлено, що нарахування пенсії припинилось з березня 2016 року та за життя останньою у встановленому законом порядку не було оскаржено дії компетентного органу Пенсійного фонду України щодо не нарахування та не виплати у спірний період пенсії, тобто за життя спадкодавець не виявив інтересу та волі на те, щоб відновити нарахування та виплату їй пенсії. Отже позивач, як спадкоємець не має права на те майно, яке за життя спадкодавця не було йому нараховано. Отже, у цій справі позивач, пред`явила позовну вимогу про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату сум пенсії, на які на її думку мав право спадкодавець ОСОБА_2 , але не отримала їх за життя, що не відповідає способу захисту прав позивача, як спадкоємця, у зв`язку із чим, Головне управління приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнути з держави шляхом безспірного списання коштів на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, суму в розмірі 50000,00грн. зазначаємо, що ця вимога є похідною від попередніх позовних вимог. Крім того, позивачем не доведено визначений ним розмір моральної шкоди та не надано доказів на його підтвердження. Таким чином, Головним управлінням не допущені порушення при здійсненні владних повноважень відносно позивача, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

В судове засіданні позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, однак надала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача Головного Управління пенсійного фонду України в Донецькій області повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився. Суд звертає увагу на те, відповідач неодноразово повідомлявся про дати розгляду справи, представником відповідача було надано відзив.На дату слухання справи, секретарем судового засідання було надіслано повідомлення на офіційну електронну адресу відповідача. Незважаючи на це, на дату розгляу справи, відповідач не надав заяв про розгляд справи без участі, про відкладення розгляду справи та інше.

Представник відповідача Державної казначейської служби України повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, із заявами про розгляд справи без участі представника відповідача або відкладення розгляду справи не звертався.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.

В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З огляду на викладене, оскільки представник відповідача, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, подав відзив в якому заперечував проти адоволення позовних вимог позивача, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державна казначейська служба України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91 вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Померла ОСОБА_2 є матір`ю позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №67728181 від 10 грудня 2021 року була зареєстрована спадкова справа після смерті ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що 09.12.2021 ОСОБА_1 створила в особистому кабінеті на сайті Пенсійного фонду України звернення до Головного управління ПФУ в Донецькій області на отримання інформації стосовно суми недоотриманої пенсії (№ ВЕБ-05001-Ф-С-21-111242, яке зареєстровано за вх. № 21345/С-0500-21).

04.01.2022 вона отримала відповідь, стосовно свого звернення (№96-21345/С-15/8-0500/22 від 04.01.2022). У вказаній відповіді Головне управління ПФУ в Донецькій області рекомендувало звернутися до будь-якого територіального органу ПФУ на надати заяву про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера встановленого зразку разом з необхідними документами, передбаченими Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (зі змінами), затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 за № 566/11846.

Після чого ОСОБА_1 повторно рекомендованими листами відправила звернення на отримання інформації стосовно суми пенсії ОСОБА_2 , що належала їй і залишилася недоотриманою у зв`язку з її смертю, а саме 08.01.2022 до Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області (№ відправлення 921); 11.01.2022 до Пенсійного фонду України (№ відправлення 850). 04.02.2022 на електрону пошту я отримала відповідь від Головного управління ПФУ в Донецькій області (№2859-678/С-15/8-0500/22 від 03.02.2022), яка також не містила інформацію стосовно суми недоотриманої пенсії.

З огляду на вищевикладене суд не приймає до уваги пояснення відповідача, стосовно того, що ОСОБА_1 не зверталася до органів ПФУ, оскільки її звернення були дослідженні у судовому засіданні да відповідають вимогам ст.5 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до відповіді Головного управління ПФУ в Донецькій області №96-21345/С-15/8-0500/22 від 04.01.2022 зазначено, що «на теперішній час відсутня технічна можливість подання заяви про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера встановленого зразку засобами вебпорталу з використанням кваліфікованого електронного підпису або електронної системи BankID відповідно Постанови № 13-1».

Відповідно до відповідей Головного управління ПФУ в Донецькій області за №96-21345/С-15/8-0500/22 від 04.01.2022 та №2859-678/ С-15/8-0500/22 від 03.02.2022 йдеться про те, що можливість виплати врегульовано ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але суттєва інформація про те, що члени сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не зазначена.

Відповідно до відповіді Головного управління ПФУ в Донецькій області №2859-678/С-15/8-0500/22 від 03.02.2022 Головне управління ПФУ в Донецькій області зазначило, що частиною 1 статті 46 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Та розмір недоотриманої пенсії розраховується за період відповідно до ч.1 ст.46 цього Закону, де датою звернення за отриманням пенсії є день звернення спадкоємця з усіма необхідними документами.

Крім цього, з доданих доказів, вбачається, що ОСОБА_1 14.02.2022 повторно створила заяву на виплату недоотриманої пенсії в особистому кабінеті на сайті Пенсійного фонду України (номер звернення 1699 від 14.02.2022), яке була прийнято до розгляду Управлінням ПФУ в м. Краматорську Донецької області. Але станом на 16.02.2022 ця заява була перенаправлена до Костянтинівського об`єднаного управління ПФУ та їй було надано статус «Помилковий».

Відповідно до службової записки, наданої Головним Пенсійним фондом України в Донецькій області, на виконання ухвали суду, за матеріалами електронної пенсійної справи ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )? ?перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області з дислокацією в м.Краматорськ (далі-Головне управління) та отримувала пенсію в разі втрати годувальника, призначену відповідно до Закону №1058. Виплата пенсії за життя ОСОБА_2 проведена по березень 2016 року. За життя ОСОБА_2 особисто за поновленням виплати пенсії не зверталась. Пенсійна справа знята з обліку з 01.09.2021 у зв`язку зі смертю пенсіонерки 17.08.2021. У січні 2022 року на запит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Жерліциної Олени Володимирівни Головним управлінням надана довідка про суму недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , в розмірі 283709,10 грн. за період з 28.12.2018 по 31.08.2021 з урахуванням вимог статті 46 Закону №1058. Звернення спадкоємців за виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 на даний час не надходило. Інформацію щодо суми не виплаченої пенсії ОСОБА_2 , за період з 01.03.2016 по 31.08.2021 року було розраховано з урахуванням вимог статті 46 Закону №1058, однак пенсійні кошти за період з 01.04.2016 року по 27.12.2018 року ОСОБА_2 не нараховувались.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою та третьою статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Відповідно до ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія.

Пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Таким чином, право на аліменти, пенсії та інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому випадку належить застосовувати ст. 1227 ЦК України.

Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналізуючи наведені правові норми вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.

Зміст ч. 3 ст. 52 Закону України № 1058-ІУ також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодування у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідач, на у своєму відзиві посилається на положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Згідно з пп. 2.26 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України, для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається Свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки, документ, що посвідчує особу заявника. Для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, Свідоцтво про смерть, Свідоцтво про право на спадщину.

Таким чином, діючим законодавством, в залежності від моменту звернення, визначено два шляхи для отримання недоодержаної пенсії померлого пенсіонера, а саме: в межах шестимісячного строку з моменту смерті пенсіонера, у разі звернення членів сім`ї та зі спливом зазначеного строку спадкоємцями померлого пенсіонера.

Як зазначалось вище при оформленні прав на недоотриману пенсію після померлого пенсіонера, спадкоємцям з-поміж інших документів необхідно подати до органу, що призначає пенсію, Свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину за законом є правовстановлюючим документом та з його отриманням позивач набула всіх прав і обов`язків спадкоємця, а отже право власності якого вона набула є правом спадкоємця на успадковане майно, й має відмінний за характером від процедури отримання членами сім`ї померлого пенсіонера сум недоодержаної пенсії.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності входять до складу спадщини.

Суд не погоджується з діями відповідача, які ґрунтуються на частині першій статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, оскільки дана правова норма розповсюджується на пенсіонерів, які є власниками своїх особистих пенсій, тобто на тих, що не померли, та ніяким чином не стосується правовідносин щодо спадщини.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою ст.16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, зміст ч. 3 ст.52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ст.1227 ЦК України також узгоджується із положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Суд звертає увагу на те, що ЦК України не визначає строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Положення ч. ч. 2 та 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми ч. 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Таким чином, суд дійшов висновку, що правовідносини з приводу нарахування та обліку недоотриманої пенсії померлого пенсіонера мають регулюватись спеціальною ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без урахування норм ст. 46.

З огляду на викладене, у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача як спадкоємця на отримання всього належного йому спадкового майна.

В судовому засіданні встановлено, що загальна сума пенсії померлої ОСОБА_2 за період з 28.12.2018 по 31.08.2021 складає 283709,10 грн., пенсійні кошти за період з 01.04.2016 року по 27.12.2018 року ОСОБА_2 не нараховувались та не виплачувались.

Суд бере за аналогію висновок об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20).Відповідно до якого припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження спадкодавцем дій ФССУ не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання цих страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні статті 1227 ЦК України, ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.

Згідно з частиною першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 306/2659/16-ц частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, право на такі пенсійні виплати у спадкодавця зберігається і відповідно до статті 1227 ЦК України, ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємиця ОСОБА_1 відповідно має право на отримання пенсійних виплат у порядку спадкування за законом.

З огляду на викладене, з врахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області здійснити виплату ОСОБА_1 , суми пенсії в повному обсязі, що належала ОСОБА_2 , і залишилась недоотриманою у зв`язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 , за період з 01 березня 2016 року по місяць смерті включно без обмеження строком, підлягають задоволенню.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумарність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що "застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування".

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що "згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення."

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року, справа № 227/2918/19, порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Суд приймає до уваги той факт, що органами ПФУ не нараховувалися та не виплачувалися пенсійні кошти ОСОБА_2 , які за законом їй мали бути надані, її дочка ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів ПФУ із запитами про нарахування коштів ОСОБА_2 , які належали й, як спадкоємиці за законом та були основним джерелом існування. Крім того при обслуговуванні у сервісному центрі ПФУ вона вказала, що співробітник Центру в грубій формі з нею поводився, про що вона надала скаргу до керівництва ПФУ.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно ч. 1 ст. 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280 визначено, що Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до ч. 2ст. 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1ст. 25 Бюджетного кодексу України державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Частиною 2ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845(далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц вказано, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими та справедливими висновки судів попередніх інстанцій про часткове задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачем протиправно не сплачувалась пенсія, на яку позивач має право на підставі судового рішення.

В постанові Верховного Суду від 09 лютого 2021 року по справі № 425/793/19 вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені та які завдали особі моральної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На переконання суду, наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг заподіяної моральної шкоди, тривалість часу її заподіяння, вартість майна, якого відповідач позбавив позивача внаслідок тривалої бездіяльності, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн. Такий розмір моральної шкоди відповідає характеру правопорушення, яке вчинено органом державної влади, його тривалості, вимогам розумності і справедливості.

Натомість, заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., на думку суду, є завищеною та недостатньо обґрунтована відповідними розрахунками чи міркуваннями, з яких виходив позивач під час визначення розміру шкоди.

Разом з тим, суд зазначає, що відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено відшкодування моральної шкоди, проте встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Отже, шкода, завдана органами Пенсійного фонду України, компенсується за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження№ 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження№ 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)).У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою(див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі№ 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Таким чином, участь Державної казначейської служби України в якості відповідача у цій справі не була обов`язковою.

З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 , слід задовольнити частково та стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 5000 грн.

З урахуванням змісту статті 25 Бюджетного кодексу України та пп. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного казначейського рахунку на користь позивача є належним та ефективним способом захисту його прав. Державна казначейська служба України чи її компетентний орган повинні самостійно визначити в межах наданих їм повноважень з якого рахунку слід списати ці кошти та який орган Казначейства має здійснити таке списання.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 992,40 грн., тому за рахунок бюджетних асигнувань, з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст.ст.15,16,25,328,1216,1217, 1218, 1227,1261 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 89, 128, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Державна казначейська служба України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області, яка полягає у невиплаті пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 01 березня 2016 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області здійснити виплату ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , суми пенсії в повному обсязі, що належала ОСОБА_2 і залишилась недоотриманою у зв`язку з її смертю ІНФОРМАЦІЯ_5 , за період з 01 березня 2016 року по 17 серпня 2021 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , яке розташоване за адресою: Донецька область, Краматорський район, м. Слов`янськ, площа Соборна, 3, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання відповідно до довідки ВПО: АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання відповідно до довідки ВПО: АДРЕСА_2 завдану моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.) шляхом списання коштів державного бюджету з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законно сили протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя Слов`янського міськрайонного суду В.І. Старовецький