Номер провадження: 22-ц/813/6938/22
Справа № 499/959/21
Головуючий у першій інстанції Тимчук Р.М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 499/959/21

Номер провадження: 22-ц/813/6938/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Зеніної М.О.,

учасники справи:

- заявник - ОСОБА_1 ,

- заінтересовані особи - 1) Іванівський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області; 2) Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Іванівський районний сектор Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту проживання на території України, за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Іванівського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Тимчука Р.М. 13 квітня 2022 року, повний текст рішення складений 18 квітня 2022 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеною заявою, в якій просить встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України», а саме 13.11.1991 року.

Заявниця обґрунтовує свої вимоги тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Калінінград, Російська Федерація, на той час СРСР, де проживала до травня 1990 року, там же познайомилася зі своїм майбутнім чоловіком ОСОБА_2 , який проживав в Україні, а в м. Калінінград проходив військову службу.

У травні 1990 року вони переїхали до України, а саме в с. Богунове Іванівського району Одеської області, де ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила сина ОСОБА_3 .. У подальшому 23.08.1990 року вона з ОСОБА_2 уклали шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Іванівського району Одеської області. ІНФОРМАЦІЯ_3 вона в с. Богунове народила доньку - ОСОБА_4 ..

Таким чином, вона з травня 1990 року і по теперішній час проживає в с. Богунове Іванівського району Одеської області, Україна. Разом з тим, зареєструвати у встановленому законом порядку місце свого проживання заявниця змогла лише у 1993 році. З метою отримання громадянства України заявниця звернулася до Іванівського РС ГУДМС України в Одеській області. Однак, 13.02.2019 року вона отримала відповідь, що у видачі паспорту громадянина України їй відмовлено, у зв`язку з не встановленням належності її до громадянства та в усній формі рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання на території України (а. с. 1 - 3).

2.2 Позиція заінтересованої особи в суді першої інстанції

Представник заінтересованої особи - ГУ ДМС України в Одеській області просить залишити заяву без розгляду.

Представник зазначає, що згідно п. 1 розділу І Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, виходу з громадянства України, особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом ІІ цього Порядку. Разом з тим, заявниця не зверталася до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразка про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених в Порядку. Отже, заявниця не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Крім того, відповідно до листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо, зокрема належності до певної національності, набуття громадянства України громадянином іншої держави. При цьому, оскільки заінтересована особа заперечує проти задоволення заяви, тому в даному випадку вбачається спір про право, а тому дану заяву необхідно залишити без розгляду.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2022 року задоволено частково вищевказану заяву ОСОБА_1 .

Встановлено факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України підтверджується фактом народження ОСОБА_1 двох дітей в с. Богунове Іванівського району Одеської області у 1990 та 1991 року, фактом укладання шлюбу в Іванівському районі Одеської області у 1990 році, показами свідка ОСОБА_5 та довідкою сільської ради.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявниці на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Відмовляючи в задоволенні заяви в частині встановлення факту проживання заявниці на території України станом на 13.11.1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки згідно з пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: - усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; - особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав, особи, зазначені у пункті 1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Оскільки заявниця станом на 24.08.1991 року була громадянкою СРСР, то для виникнення прав та обов`язків у зв`язку з встановленням факту, що має юридичне значення, достатнім буде встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року (а. с. 72 - 77).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2022 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 ..

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) у вказаній справі наявний спір про право. Даний спір повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні; 2) заявниця не зверталась із заявою про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надала до ГУ ДМС в Одеської області жодних документів, зазначених у Порядку №215. Таким чином, заявниця не використала всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянки України. Звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним (а. с. 84 - 95).

2.6 Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи в апеляційному суді

ОСОБА_1 правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 квітня 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2022 року було залишено без руху (а. с. 99 - 99 зворотна сторона).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2022 року (а. с. 108 - 108 зворотна сторона).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року призначено розгляд справи у приміщені Одеського апеляційного суду.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Заявник причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надав.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області не підлягає задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Відповідно до копії паспорту громадянина СРСР, виданого 04.10.1991 року, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Калінінград, де була зареєстрована до 1993 року (а. с. 7 - 8).

Відповідно до відмітки у даному паспорті, з 23.11.1993 році заявниця була зареєстрована в с. Богунове (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва про одруження 23.08.1990 року заявниця уклала шлюб з ОСОБА_2 , який зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Іванівського району Одеської області за актовим записом №19 (а. с. 9).

Згідно копій свідоцтв про народження, ОСОБА_1 в с. Богунове Іванівського району Одеської області ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народила доньку - ОСОБА_4 , місце реєстрації народження дітей - виконавчий комітет Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (а. с. 10 - 11).

Згідно довідки наданої Коноплянською сільською радою, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована в с. Богунове Березівського (колишнього Іванівського) району з 23.11.1993 року, однак фактично проживає в даному селі з 1990 року, що також підтверджується копією домової книги (а. с. 14).

Відповідно до листа Іванівського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 13.02.2019 року №5131/118, адресованого ОСОБА_1 , їй відмовлено у видачі паспорту громадянина України через не встановлення належності до громадянства України (а. с. 15).

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, показав суду, що проживає по сусідству з ОСОБА_1 .. Знає її дуже багато років, пам`ятає, що вона приїхала жити в село Богунове з міста Калінінград до свого чоловіка, працювала на фермі. При цьому, відзначив, що точно не пам`ятає, але приблизно це був 1990 рік. На запитання головуючого, чому саме він пам`ятає що ОСОБА_1 приїхала до села у 1990 році, відповів, що так всі говорили, тому і він так вважає, але точну дату не пам`ятає.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, показав суду, що ОСОБА_1 була одружена з двоюрідним братом його жінки. Він точно пам`ятає, що ОСОБА_1 проживала у с. Богунове з 1990 року, оскільки він часто приїжджав до батьків у дане село, знав її особисто, вони тоді з чоловіком проживали в будинку його батьків. Після того, як він, ОСОБА_5 , у 1991 році переїхав остаточно жити до с. Богунове ОСОБА_1 вже проживала в даному селі, вони часто зустрічалися, ходили один до одного у гості.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, що має юридичне значення.

3.4. Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі, застосовані норми права

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1 та п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік категорій справ, які розглядає суд в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначена ст. 315 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Таким чином, встановлення юридичних фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення, в тому числі і майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, передбачено чинним законодавством.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Предметом розгляду у даній справі є - встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13.11.1991 року.

Метою встановлення даного факту заявниця зазначила - встановлення належності до громадянства України та подальшого отримання паспорту громадянина України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи зазначене, необхідно дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18, від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19, від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимог і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як було встановлено судом першої інстанції та простежується з матеріалів справи, факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України підтверджується фактом народження ОСОБА_1 двох дітей в с. Богунове Іванівського району Одеської області у 1990 та 1991 року, фактом укладання шлюбу в Іванівському районі Одеської області у 1990 році.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказані докази є належними, достатніми та підтверджують факт постійного проживання заявниці на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно з пунктом 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

З урахуванням наведеного, встановлення юридичного факту в судовому порядку в загальній сукупності юридичних фактів повинно мати місце ще до звернення до органів ДМС України.

Доводи ГУ ДМС України в Одеській області про наявність спору про право, що виключає розгляд справи в порядку окремого провадження, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду саме з метою встановлення факту постійного проживання на території України. При розгляді справи судом не вирішувалося питання щодо наявності або відсутності у ОСОБА_1 права на набуття громадянства України, належності до національності тощо, а лише в межах заявлених вимог здійснювалась оцінка доводів сторін та доказів щодо постійного проживання заявника на території України у зазначений ним період.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт наголошує на тому, що заявниця не звернувшись до органу для отримання паспорту громадянина України, передчасно звернувся до суду. Однак, вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки для встановлення факту, що має юридичне значення, попереднє звернення заявника до заінтересованої особи законом не вимагається.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є недоведеними, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відсутні.

3.5. Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 13 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 03 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе